From Wikipedia, the free encyclopedia
Витамин Ц (-аскорбинска киселина, -аскорбат) је витамин код људи и више животињских врста. У живим организмима аскорбат делује као антиоксиданс, те штити тело од оксидативног стреса.[1] Он је исто тако кофактор у најмање шест ензимских реакција, међу којима је неколико реакција колагенске синтезе, чија дисфункционалност се манифестује симптомима скорбута.[2] Код животиња су ове реакције посебно важне при зарастању рана и за спречавање крварења из капилара.
![]() | |
![]() | |
IUPAC име | |
---|---|
2-Оксо--трео-хексоно-1,4-лактон-2,3-енедиол или ()-3,4-дихидрокси-5-(()- 1,2-дихидроксиетил)фуран-2(5)-он | |
Клинички подаци | |
Drugs.com | Мултум, информације за потрошаче |
Категорија трудноће |
|
Начин примене | орално |
Правни статус | |
Правни статус |
|
Фармакокинетички подаци | |
Биорасположивост | брза & комплетна |
Везивање протеина | незнатно |
Полувреме елиминације | варира у зависности концентрације плазме |
Излучивање | ренално |
Идентификатори | |
CAS број | 50-81-7 ![]() |
ATC код | () |
PubChem | CID 5785 |
DrugBank | DB00126 ![]() |
ChemSpider | 10189562 ![]() |
UNII | PQ6CK8PD0R ![]() |
KEGG | D00018 ![]() |
ChEBI | CHEBI:29073 ![]() |
ChEMBL | CHEMBL196 ![]() |
Синоними | -аскорбинска киселина |
Хемијски подаци | |
Формула | 686 |
Моларна маса | 176,12 g·mol−1 |
| |
| |
Физички подаци | |
Густина | 1,694 g/cm3 |
Тачка топљења | 190 °C (374 °F) |
Тачка кључања | 553 °C (1.027 °F) |
Аскорбат (јон аскорбинске киселине) је неопходан у низу есенцијалних метаболичких реакција код свих животиња и биљака.[3] Њега формира велика већина живих организама, са приметним изузетком групе сисара, међу којима је већина слепих мишева, заморци, капибаре, и један од два главна подреда примата, антропоиди (сувоносни мајмуни) (тарсијери, мајмуни, човеколики мајмуни, и људи). Аскорбинску киселину исто тако не синтетишу поједине врсте птица и риба. Свим врстама које немају способност синтезе витамина Ц, неопходно је да га унесу путем исхране. Дуготрајни дефицит овог витамина се манифестује развојем скорбута.[2][4][5] Витамин Ц је један од најшире коришћених прехрамбених адитива.
Ширина опсега његовог дејства, као и препоручљива дневна доза, су теме текућих дебата. Препоручене дозе се крећу у опсегу од 45 до 400 на дан.
Витамин Ц је чист -енантиомер аскорбата, док супротни -енантиомер нема физиолошког значаја. -аскорбат је јак редукујући агенс. Кад делује у том својству, он се конвертује у оксидовани облик, -дехидроаскорбат.[6] -дехидроаскорбат се може затим редуковати назад у активну -аскорбатну форму дејством ензима и глутатиона у телу.[7] Током овог процеса формира се радикал семидехидроаскорбинске киселине. Слободни радикал аскорбата слабо реагује са кисеоником, тако да се не формира супероксид. Уместо тога два радикала семидехидроаскорбата реагују и формирају један аскорбат и један дехидроаскорбат. Уз помоћ глутатиона, дехидроксиаскорбат се конвертује назад у аскорбат.[8] Присуство глутатиона је есенцијално, јер он омогућава обнављање аскорбата и побољшава антиоксидансни капацитет крви.[9] Без њега не би долазило до конверзије дехидроксиаскорбата назад у аскорбат.
-аскорбат је слаба шећерна киселина. Он је структурно сродан са глукозом. Аскорбат се природно јавља везан било за водонични јон, дајући аскорбинску киселину, или за метални јон, формирајући минерални аскорбат.
Велика већина биљки и животиња има способност синтезе витамина Ц. Овај процес се одвија путем секвенце од четири трансформације које су посредоване ензимима, при чему долази до конверзије глукозе у витамин Ц.[2] Глукоза за формирање аскорбата се издваја из гликогена у јетри код сисара и врапчарки. Синтеза аскорбата је процес који је зависан од гликогенолизе.[10] Код рептила и птица биосинтеза се одвија у бубрезима.
Међу животињама које су изгубиле способност синтезе витамина Ц су симијани и тарзијери, који заједно сачињавају један од подредова примата, или haplorhini. Ова група обухвата људе. Други примитивни примати () су задржали способност формирања витамина Ц. Синтеза се не јавља код бројних (можда и код свих) врста из фамилије малих глодара у којој су морско прасе и капибари, али је присутна код других глодара (на пример пацовима и мишевима није потребан витамин Ц у исхрани). Бројне врсте птица врапчарки такође не синтетишу овај витамин, мада не све од њих. Врсте птица које немају способност синтезе нису јасно повезане. По једној теорији способност синтезе је независно изгубљена више пута код птица.[11]
Све тестиране фамилије слепих мишева, што обухвата главне фамилије које се хране инсектима и воћем немају способност синтезе витамина Ц. Трагови -а су детектовани само код једне од 34 тестиране врсте слепих мишева, из 6 фамилија.[12] Ранији извештаји да само слепи мишеви који се хране воћем немају способност синтезе су били засновани на мањем броју и мањој разноврсности узорака.
Код свих животиња које не могу да синтетишу витамин Ц, није присутан ензим -гулонолактон оксидаза (),[13][14][15] који је неопходан у задњем степену синтезе. Те животиње имају различите несинтетичке гене тог ензима (псеудогене ).[16] Сличан нефункционални ген је присутан у геному морског прасета и примата, укључујући човека.[17][18] Неке од тих врста (међу којима је човек) могу да се одрже са ниским нивоима доступним из хране путем рециклирања оксидованог витамина Ц.[19]
Већина симијана конзумира количине витамина које су 10 до 20 пута веће од препоручених за људе.[20] Овај раскорак је основа за контроверзна мишљења о тренутно препорученим дијетарним количинама. Супротни аргумент је да су људи веома ефективни у презервацији дијетарног витамина Ц, те да су способни да одрже крвне нивое витамина Ц упоредиве са другим симијанима уз далеко мањи дијетарни унос.
Одрасла коза је типичан пример животиње која производи витамин Ц. Она произведе више од 13 витамина Ц на дан при нормалном здрављу, а биосинтеза се повећава неколико путе под стресним условима.[21] За трауме и повреде је показано да користе велике количине витамина Ц код људи.[22]
Неки микроорганизми као што је квасац [23] имају способност синтезе витамина Ц из једноставних шећера.[24][25]
Вентури и Вентури[26][27] сугерирају да је антиоксидансно дејство аскорбинске киселине првобитно развијено у биљном царству кад су пре око 500 милиона година биљке почеле да се адаптирају на свежу воду ушћа река која је дефицитарна у антиоксидансним минералима. Неки биолози напомињу да су многи кичмењаци развили метаболичке адаптивне стратегије у окружењу које пружа ушћа река.[28] По овој теорији, кад су пре неких 400–300 милиона година, биљке и животиње прво почеле да прелазе из мора у реке и на копно, средине дефицитарне у јоду су представљале препреку у еволуцији терестријалног живота.[29] Код биљака, животиња и риба, терестријална храна је постала дефицитарна у многим есенцијалним морским антиоксидансним микронутријентима, међу којима се јод, селен, цинк, бакар, манган, гвожђе, итд. Алге у свежој води и копнене биљке, као замену за морске антиоксидансе, временом су оптимизовале производњу других ендогених антиоксиданаса као што су аскорбинска киселина, полифеноли, каротеноиди, токофероли итд. Неки од њих су постали есенцијални “витамини” у исхрани копнених животиња (витамини Ц, А, Е, итд.).
Аскорбинска киселина или витамин Ц је чест кофактор ензима код сисара. Он учествује у синтези колагена. Аскорбат је јак редукујући агенс који има способност брзог сакуљања више реактивних врста кисеоника (). Слатководним правим кошљорибама је такође потребан дијетарни витамин Ц у исхрани. Без њега би оне оболеле од скорбута. Симптоми недостатка витамина Ц који су најлакше препознатљиви код риба су сколиоза, лордоза и тамна боја коже. Слатководне пастрмке такође манифестују умањено формирање колагена, крварење на перајама, унутрашње крварење, закривљење кичме и повишени морталитет. Ако те рибе живе у морској води са алгама и фитопланктоном, онда је витаминска суплементација мање важна. Сматра се да је разлог доступност других ефикаснијих антиоксиданаса у природном морском окружењу.[30]
Неки научници су изнели претпоставку да је губитак пута биосинтезе витамина Ц можда у складу са теоријом брзих еволуционих промена, која је довела до развоја хоминида и појаве људских бића.[31][32][33] Међутим, једна друга терија базирана на теорији еволуције наводи да се губитак способности прављења витамина Ц код симијана можда јавио знатно раније током еволуционе историје од појаве људи или чак и човеколиких мајмуна. Постоји евиденција да је до тога дошло ускоро након појаве првих примата, а вероватно након поделе раних примата у два главна подреда: хаплорхини (који не могу да праве витамин Ц) и његовог сестринског подреда , стрепсирхини (примати „влажног носа“), који је задржао способност прављења витамина Ц.[34] На основу датирања молекуларног часовника, та два подреда примата су се раздвојила пре око 63 до 60 милиона година.[35] Приближно три до пет милиона година касније (пре 58 милиона година), што је кратак период у еволуционом смислу, ред , чија једина преостала фамилија је тарсијер (), се одвојила од других хаплорхина.[36][37] Пошто тарсијери такође немају способност прављења витамина Ц, следи да је до мутације већ било дошло, те да је до ње морало доћи између те две раздвојне тачке (63 до 58 милиона година).
Губитак способности синтезе аскорбата се подудара са појавом неспособности разлагања уринске киселине, која је такође карактеристична за примате. Уринска киселина и аскорбат су јаки редукујући агенси, те се претпоставља да је код виших примата, уринска киселина преузела део функција аскорбата.[38]
Аскорбинска киселина се апсорбује у телу путем активног транспорта и једноставне дифузије. Котранспортери од натријума зависног активног транспорта натријум аскорбата () и хексозни транспортери () су два транспортера неопходна за апсорпцију. су предоминантни систем за транспорт витамина Ц у телу. и уносе редуковану форму аскорбата кроз ћелијску мембрану.[39] и су два глукозна транспортера. Они преносе витамин Ц у облику дехидроаскорбинске киселине.[40] Мада се дехидроаскорбинска киселина апсорбује брже од аскорбата, количина дехидроаскорбинске киселине у плазми и ткивима под нормалним условима је ниска, јер ћелије брзо редукују дехидроаскорбинску киселину до аскорбата.[41][42]
учествује у транспорту витамина Ц у скоро сваком ткиву.[39] Приметни изузетак су црвена крвна зрнца, која губе протеине током матурације.[43] „ нокаут“ животиње којима је применом генетичког инжењерства уклоњен овај ген умиру укратко након рођења,[44] из чега следи да је транспорт витамина Ц посредством неопходан за живот.
При регуларном уносу степен апсорпције је између 70 и 95%. Међутим, степен апсорпције се смањује са повећањем уноса. При високом уносу (1,25 ), фракциона хумана апсорпција аскорбинске киселине може да падне на 33%; при ниском уносу (<20 ) степен апсорпције може да достигне 98%.[45] Кад концентрација аскорбата пређе реналну границу реапсорпције он слободно прелази у урин. На високим дијетарним дозама (које су код људи неколико стотина /дан) аскорбат се акумулира у телу док нивои у плазми не достигну границу реналне ресорпције, која је око 1,5 код мушкараца и 1,3 код жена. Концентрације у плазми веће од тих вредности (за које се сматра да представљају телесно засићење) се брзо излучују у урин са полуживотом од око 30 минута. Концентрације мање од граничне количине се активно задржавају у бубрезима, и полуживот екскреције остатка витамина Ц је знатно већи. Полуживот витамина Ц у телу се продужава са смањењем телесних залиха. Његов полуживот се може повећати до 83 дана, након чега се појављују први симптоми скорбута.[46]
Максимална телесна залиха витамина Ц је углавном одређена реналном границом крви. Многа ткива одржавају концентрацију витамина Ц на далеко вишем нивоу од крви. Биолошка ткива која акумулирају преко 100 пута виши ниво витамина Ц од крвне плазме су адреналне жлезде, хипофиза, грудна жлезда, , и ретина.[47] Ткива са 10 до 50 пута већом концентрацијом су мозак, слезина, плућа, тестиси, лимфни чворови, јетра, штитаста жлезда, слузокожа танких црева, леукоцити, панкреас, бубрези и пљувачне жлезде.
Аскорбинска киселина може да буде оксидована (разложена) у људском телу ензимом -аскорбатна оксидаза. Аскорбат који није директно излучен урином као резултат телесног засићења, или разложен неким другим видом телесног метаболизма, се оксидује овим ензимом и уклања из тела.
Скорбут је авитаминоза узрокована недостатком витамина Ц, пошто је без овог витамина синтеза колагена сувише нестабилна. Скорбут доводи до формирања смеђих пега на кожи, сунђерастих непца, и крварења из свих мукозних мембрана. Пеге су најзаступљеније на бутинама и ногама, и оболела особа изгледа бледо, осећа се депресивно, и делимично је непокретна. Код поодмаклог скорбута јављају се отворене, гнојаве ране и губитак зуба, а после неког времена смрт. Људско тело може да задржи само ограничену количину витамина Ц,[48] тако да се телесне залихе исцрпе ако се допуњавају путем хране. Време почетка појаве симптома скорбута код одраслих особа у одсуству стреса при употреби хране без витамина Ц, може да варира од једног месеца до више од шест месеци, у зависности од претходног уноса витамина Ц.
Било је показано да су пушачи који имају исхрану сиромашну у витамину Ц имају повишен ризик појаве плућних болести од пушача са високим концентрацијама витамина Ц у крви.[49]
Нобеловац Лајнус Полинг и Г. Ц. Вилис су показали да су хронични дуготрајни ниски нивои витамина Ц у крви (хронични скорбут) један од узрока артеросклерозе.[50]
У западним земљама се генерално конзумира далеко више витамина Ц него што је неопходно за спречавање скорбута. На пример једна канадска здравствена анкета из 2004. је установила да Канађани од 19 година и изнад имају унос витамина Ц из хране од 133 /дан за мушкарце и 120 /д за жене.[51] Те вредности премашују препоручене количине.
Пар хуманих дијетарних испитивања са експериментално индукованим скорбутом је спроведено. Међу њима су испитивање на приговарачима савести током Другог светског рата у Уједињеном Краљевству, и испитивање на затвореницима у држави Ајова касних шездесетих година 20. века. Обе студије су утврдиле да се сви симптоми скорбута претходно индуковани експерименталном скорбутном дијетом са екстремно ниским садржајем витамина Ц могу потпуно кориговати додатком витамина Ц од само 10 на дан. У тим експериментима, није било клиничке разлике између људи којима је дата 70 витамина Ц на дан (што је произвело крвни ниво витамина Ц од око 0,55 , или око 1/3 ткивног нивоа засићења), и оних којима је давано 10 на дан. Људи у затвореничкој студији су развили прве симптоме скорбута око 4 недеље након почетка дијете без витамина Ц, док је у Британској студији, било потребно шест до осам месеци, вероватно због претходног дозирања те групе са 70 /дан суплемента током шест недеља пре почетка скорбутске дијете.[52]
Људи у обе студије са исхраном без или скоро потпуно без витамина Ц, су имали крвне нивое витамина Ц сувише ниске да би се прецизно измерили у време кад су развили знаке скорбута. У Ајовској студији је процењено (обележавањем раствора витамина Ц) да је у том периоду телесна залиха мања од 300 , са дневном потрошњом од само 2,5 /дан, из чега проистиче да је тренутни полуживот био 83 дана (елиминациона константа од 4 месеца).[53]
За умерено више крвне нивое витамина Ц мерене код здравих особа је нађено да су корелацији са сниженим ризиком од кардиоваскуларног обољења и исхемијске срчане болести, као и повишеним очекивањем трајања живота. Исто испитивање је утврдило инверзни однос између крвних нивоа витамина Ц и ризика од канцера код људи, мада не код жена. Повишење крвног нивоа од 20 витамина Ц (око 0,35 , што представља додатних теоријских 50 грама воћа и поврћа на дан) је нађено да епидемиолошки редукује све узроке ризика морталитета, четири године након мерења, за око 20%.[54] Међутим, то није била интервенциона студија, те се каузалност не може доказати, и крвни нивои витамина Ц делујући као прокси маркери за друге разлике између група се не могу одбацити. Четворогодишња и проспективна природа студије је елиминисала прокси ефекте снижавања нивоа витамина Ц на непосредан развој терминалних обољења, као и слабу здравствену слику на крају животног века.
Испитивања са знатно вишим дозама витамина Ц, обично између 0,2 и 6 /дан, за лечење инфекција и рана су показала инконзистентне резултате.[55] Постоје индикације да комбинације антиоксиданаса побољшавају зарастање рана.[56]
Витамин Ц је есенцијалан за здраву исхрану људи. Он је високо ефективан антиоксиданс, који умањује оксидативни стрес. Витамин Ц је супстрат аскорбат пероксидазе код биљки ( је биљни ензим);[5] и ензимски кофактор за биосинтезу многих важних биохемикалија. Витамин Ц делује као донор електрона важних ензима.[57] Неке од његових улога су:
Аскорбинска киселина врши бројне физиолошке функције у људском телу. Те функције обухватају синтезу колагена, карнитина, и неуротрансмитера; синтезу и катаболизам тирозина; и метаболизам микрозома.[9] Током биосинтезе аскорбат делује као редукујући агенс, који донира електроне и спречава оксидацију да би се атоми гвожђа и бакра одржали у њиховим редукујућим стањима
Витамин Ц делује као донор електрона за осам различитих ензима[57]
Аскорбинска киселина је добро позната по својој антиоксидансној активности, при чему она делује као редукујући агенс који поништава оксидацију у течностима. Кад људско тело садржи већу количину слободних радикала (реактивних врста кисеоника, ) него антиоксиданаса, тело је у стању које се назива оксидативним стресом.[70] Он има утицаја на кардиоваскуларна обољења, хипертензију, хроничне упалне болести, дијабетес,[71][72][73][74] као и на критично болесне пацијенте и особе са јаким опекотинама.[70] Особе које доживљавају оксидативни стрес имају крвне нивое аскорбата ниже од 45 , у поређењу са здравим особама код којих су аскорбати у опсегу 61,4-80 .[75]
Још увек се не зна са сигурношћу да ли витамин Ц и антиоксиданси у општем случају спречавају обољења повезана са оксидативним стресом. Метаанализа великог броја студија антиоксиданаса, укључујући суплементацију витамином Ц, није утврдила релацију између витамина Ц и морталитета.[76]
Витамин Ц има функцију регулатора катаболизма холестерола у жучну киселину и демонстрирано је да је важан фактор у регулацији масноћа на разним животињским моделима. Вероватно је да хронична маргинална инсуфицијенција витамина Ц успорава трансформацију холестерола у жучну киселину и у људској јетри са резултујућом хиперхолестеролемијом и споријим уклањањем холестерола из крвотока. Студије на људима су неконзистентних резултата али узете скупа, сугерирају позитиван ефекат на индивидуе са високим тоталним холестеролом.
Метаанализа 44 студије ефекта витамина Ц на ендотелијарну функцију је показала значајан позитиван ефекат суплементације са израженијим резултатима на популацији са високим кардиоваскуларним ризицима.[77]
Систематски преглед и метаанализа клиничких испитивања суплементације витамина Ц на крвни притисак, са просечном дозом од 500 mg по дану и просечним трајањем од 8 недеља показује да суплементација у просеку редукује систолички притисак за 4.85 mm Hg а дијастолички за 1.67 mm Hg на пацијентима са хипертензијом.[78]
До сад није остварен консензус у погледу утицаја уноса витамина Ц на опште кардиоваскуларне ризике. Низ студија сугерира позитивне резултате[79][80][81][82][83][84][85] и неутралне резултате.[86][87][88]
Аскорбинска киселине се понаша не само као антиоксиданс, него и као прооксиданс.[70] За аскорбинску киселину је показано да редукује прелазне метале, као што су купри јони (2+) до купро (1+) јона, и фери јони (3+) до феро (2+) јона, током конверзије од аскорбата до дехидроаскорбата .[89] Ова реакција може да генерише супероксид и сродна једињења. Међутим, у телу, слободни прелазни елементи су ретко присутни, док су гвожђе и бакар везани за различите протеине[70] и интравенозна употреба витамина Ц не повећава његову прооксидансну активност.[90] Сматра се да аскорбат као прооксиданс има незнатну склоност конвертовања метала и формирања реактивних врста кисеоника . Међутим, постоји евиденција да суплементација витамином Ц може да увећа ДНК оштећења лимфоцита код здравих волонтера.[91]
Ипак, велики број других истраживања не потврђује да аскорбинска киселина делује као прооксиданс приликом оралног уноса.[92][93][94] Један од разлога је да се оралним уносом не може достићи одговарајући ниво у плазми који је потребан за прооксидантни ефекат због ограничења апсорпције.[95] Прооксидантни ефекат се постиже искључиво интервенозним дозирањем јер се на тај начин може постићи велика концентрација витамина Ц у плазми што се користи у хемотерапеутске сврхе.[96]
Око 50 пута већа концентрација витамина Ц је нађена у лимфоцитима, који га брзо конзумирају током инфекција. Једна од функција витамина Ц је да освежава глутатион, један од основних ендогених антиоксиданата.[97][98]
Витамин Ц је важан фактор у свим стресним ситуацијама које су повезане са инфламаторним процесима. Познато је деценијама да је хронична инфламација узрок настанка разних обољења. Витамин Ц је есенцијалан стимулатор имуног система и повећава издржљивост организма - његова имуностимулативна, анти-инфламаторна, анти-вирална и анти-бактеријска својства су добро позната.[99]
Инфекција хеликобактеријом повећава ризик за рак желуца. Високи дијетарни унос витамина Ц штити људски организам од хеликобактерије инхибитујући њен раст in-vitro i in-vivo. У једном истраживању дневна суплементација од 5 грама у току од 4 недеље резултовало је потпуним истребљењем бактерије у 30% пацијената.[100] Иако резултати разних истраживања на људима нису коегзистентни, данас је извесно да је витамин Ц јак профилактички фактор по овом питању.[101] Са друге стране, хеликобактерија смањује системску расположивост и апсорпцију витамина Ц у људском организму.[102]
Није потпуно јасно на који начин витамин Ц интерагује са имунским системом. Једна од хипотеза је да он модулира активности фагоцита, производњу цитокина и лимфоцита, и више ћелијских адхезивних молекула у моноцитима. [103]
Витамин Ц је природни антихистаминик. Он спречава ослобађање хистамина и повећава детоксификацију хистамина. Једна студија из 1992. је утврдила а да употреба 2 грама витамина Ц дневно снижава нивое крвног хистамина 38% код здравих одраслих особа након само једне недеље.[104] Познато је да постоји корелација између ниских концентрација витамина Ц у серуму и повишених серумских нивоа хистамина.[105][106]
Аскорбинска киселина је присутна у хлоропластима, где учествује у амелиорацији оксидативног стреса фотосинтезе. Она има бројне улоге у ћелијског деоби и модификацијама протеина.
Биљке имају способност формирања аскорбата на бар један биохемијски начин који се разликује од главног начина код животиња, мада делови синтетичког пута нису потпуно разјашњени.[107]
Северно америчка Дијетарна референца уноса препоручује 90 милиграма на дан, и не више од 2 грама на дан.[108] Друге сродне животињске врсте које имају заједничку неспособност производње витамина Ц и неопходност уноса екогеног витамина Ц конзумирају 20 до 80 пута веће количине од хуманог референтног уноса.[109] Постоје различита мишљења о оптималном распореду доза (количини и фреквенцији уноса) витамина Ц за одржавање оптималног здравља људи.[110] Сматра се да балансирана дијета без суплемената садржи довољно витамина Ц да се спречи појава скорбута код просечне здраве особе, док је код трудница, пушача дувана, и особа под стресом потребна нешто већа количина.[108] Међутим, количина витамина Ц потребна да се спречи скорбут је мања од количине потребне за оптимално здравље. Постоје бројне друге хроничне болести чији је ризик повећан при ниском уносу витамина Ц, међу њима су канцер, болести срца, и катаракте. Један преглед из 1999. је предложио дозу од 90–100 витамина Ц дневно као неопходни дневни унос за оптималну заштиту против тих болести, док је доза неопходна за спречавање скорбута 45 dnevno.[111]
Високе дозе (хиљаде милиграма) могу да произведу дијареју код здравих одраслих особа, што је последица осмотског ефекта задржавање неапсорбоване воде у гастроинтестиналном тракту (слично катарзним осмотским лаксативима). Пропоненти ортомолекуларне медицине[112] тврде да је појава дијареје индикација дозе где прави телесни захтеви леже, мада то није било клинички потврђено.
Препоручен количине витамина Ц у САД[108] | |
---|---|
Препоручена прехрамбена количина (одрасли мушкарац) | 90 на дан |
Препоручена прехрамбена количина (одрасла жена) | 75 на дан |
Горњи ниво толеранције (одрасли мушкарац) | 2 на дан |
Горњи ниво толеранције (одрасла жена) | 2 на дан |
Препоруке за унос витамина Ц су издале многобројне националне и међународне агенције
Витамин Ц функционише као антиоксиданс и неопходан је за лечење и спречавање скорбута. У скоро свим случајевима дијетарног уноса је присутан у адекватним количинама за спречавање дефицијенције, те суплементација обично није неопходна.[114][115][116][117][118][119][120][121] Мада је промовисано да је витамин Ц користан за лечење низа обољења, знатан број тврдњи није подржан са довољним подацима.[122][123][124][125] Витамин Ц може да буде користан у снижавању серумских нивоа уринске киселине, што доводи до кореспондирајућег снижења гихта.[126] Профилактичка и терапеутска употреба се не подржава за спречавање или лечење пнеумоније.[127]
Људи са високим нивоом аскорбинске киселине у крви изгледа да имају знатно умањен ризик од срчаног удара. По мишљењу појединих научника ниски нивои аскорбинске киселине се могу користити као начин идентификације људи са високим ризиком од срчаних удара.[128]
Ефекти витамина Ц на прехладу су били екстензивно истраживани. Није показано да је ефективан у превенцији или лечењу прехладе, изузев у ограниченим околностима (специфично, код особа које интензивно тренирају у хладном окружењу).[129][130] Рутинска суплементација витамина Ц не редукује појаву или јачину прехладе у генералној популације, мада може да умањи дужину трајања болести.[129][131][132]
Неколико особа и организација заступају примену великих доза витамина Ц, 10–100 пута више од препоручене дозе у облику оралне или интравенозне терапије.[133] Велика, рандомизована клиничка испитивања ефеката високих доза на општу популацију нису спроведена. Аргументи за мегадозирање су базирани на исхрани блиско сродних човеколиких мајмуна, и претпостављеној исхрани преисторијских људи, као и чињеници да већина сисара синтетише витамин Ц уместо да се ослања на прехрамбени унос. Лајнус Полинг је провео знатан део својих каснијих година залажући се за употребу мегадоза витамина Ц. Он је сматрао да је успостављање препоручених дневног уноса довољно за спречавање скорбута, али да није оптимално дозирање за здравље.[134] Мегадозе су промовисане за лечење и превенцију различитих обољења, међу којима су канцер,[135][136][137][138] прехлада,[129] и коронарна болест.[139] Мегадозирање витамином Ц до сада углавном није испитивано - у клиничким испитивањима по правилу су коришћене дозе које су вишеструко ниже од онога што се тврди од стране пропонената мегадозирања. Паулинг, један од главних пропонената мегадозирања, је у здравом стању користио 18г дневно а приликом виралних инфекција значајно веће и редовније дозе.[129][135][136][137][138][139]
Једноставни тестови користе редоксни индикатор дихлорофенолиндофенол за мерење нивоа витамина Ц у урину и серуму или крвној плазми. Међутим они одређују недавни дијетарни унос уместо нивоа витамина Ц у телесним залихама.[2] Реверзна фаза течне хроматографије високих перформанси се користи за одређивање нивоа залиха витамина Ц унутар лимфоцита и ткива.
Примећено је да док нивои у серуму или крвној плазми следе циркадијански ритам или краткотрајне дијетарне промене, нивои унутар самих ткива су стабилнији и дају бољи увид у доступност аскорбата у организму. Међутим, веома мали број болничких лабораторија је адекватно опремљен и обучен за извођење таквих детаљних анализа, те је неопходно да се узорци шаљу у специјализоване лабораторије.[140][141]
Релативно велике дозе аскорбинске киселине могу да узрокују индигестију, посебно кад се узимају на празан стомак. Међутим, узимање витамина Ц у облику натријум аскорбата и калцијум аскорбата може да умањи тај ефекат.[142] Кад се узима у великим дозама, аскорбинска киселина узрокује дијареју код здравих особа. У једном испитивању из 1936. дозе до 6 грама аскорбинске киселине су даване групи од 29 бебе, 93 деце предшколског и школског узраста, 20 одраслих током више од 1400 дана. На тим високим дозама, токсичне манифестације су примећене код пет одраслих особа и четири бебе. Знаци и симптоми код одраслих су били мучнина, повраћање, дијареја, црвенило лица, главобоља, умор и поремећени сан. Главна токсична реакција код беба је била свраб коже.[143]
Витамин Ц повећава апсорпцију гвожђа,[144] те тровање гвожђем може да постане проблем код људи са ретким поремећајима предозирања гвожђа, као што је хемохроматоза. Генетички поремећај који доводи до неадекватних нивоа ензима глукоза-6-фосфат дехидрогеназа () може да узрокује развој хемолитичке анемије код болесника након уноса специфичних оксидирајућих супстанци, као што су велике дозе витамина Ц.[145]
Већ дуго времена постоји веровање да витамин Ц узрокује развој камења на бубрезима, које није базирано на научним доказима.[146] Недавна испитивања су установила да постоји извесна релација,[147] међутим јасан генерални линк између уноса сувишне аскорбинске киселине и формирања камења у бубрезима није успостављен.[148] Постоји неколико специфичних извештаја о вези између пацијената са оксалатним наслагама и њихових историја употребе високих доза витамина Ц.[149]
У испитивања спроведеном на пацовима је утврђено да током првог месеца трудноће високе дозе витамина Ц могу да потисну производњу прогестерона из .[150] Прогестерон, који је неопходан за одржавање трудноће, се формира у током првих неколико недеља, док се материца довољно не развије да преузме ту улогу. Спекулисало се да блокирање ове функције , високим дозама витамина Ц (1+ ) индукује рани побачај. У групи жена које су имале спонтани абортус на крају првог тромесечја, средње вредности витамина Ц су биле знатно више, међутим аутори извештаја напомињу да то не треба интерпретирати као евиденцију каузалне асоцијације.[151] У претходној студији са 79 жена са могућим, ранијим спонтаним, или хабитуалним абортусом, Јаверт и Стандер су 1943. имали 91% успеха са 33 пацијента који су примили витамин Ц заједно са биофлавоноидима и витамином К (само три абортуса), док су сва 46 пацијента која нису примила витамине имала абортус.[152]
Испитивања на пацовима и људима сугеришу да додавање суплемената витамина Ц у програм тренинга снижава очекиване ефекте тренинга на ВО2 макс (максималну потрошњу кисеоника). Мада резултати на људима нису статистички значајни, та студија се често наводи као евиденција да високе дозе витамина Ц имају непожељне ефекте на перформанцу тренинга. Код пацова је било показано да додатни витамин Ц доводи до снижења митохондријалне продукције.[153] Пошто су пацови способни да произведу сав витамин Ц који им је потребан, питање је да ли су они релевантан модел за хумане физиолошке процесе у том погледу.
Механизам хексавалентног хрома који узрокује канцер може да буде подстакнут витамином Ц.[154]
Витамин Ц је растворан у води, али се дијетарни вишак не апсорбује, а вишак у крви се брзо излучује у урин. Из тих разлога витамин Ц има веома ниску токсичност. вредност (доза која убија 50% популације) код пацова је 11,9 грама по килограму телесне тежине кад је дата путем присилне гаваже (орално). Механизам смрти од таквих доза (1,2% телесне тежине, или 0,84 за човека од 70 ) је непознат, мада је вероватно у већој мери механичке него хемијске природе.[155] 50 вредност за људе је непозната, међутим, као и код других супстанци тестираних на овај начин, 50 вредност пацова се користи као оријентир за људску токсичност.
Најбогатији природни извори су воће и поврће, и међу њима, какаду шљива и каму каму плод садрже највише концентрације витамина Ц. Он је такође присутан у неким врстама меса, посебно у јетри. Витамин Ц је један од најшире конзумираних нутриционих суплемената. Доступан је у мноштву форми, међу којима су таблете, смеше за пиће, и кристали у капсулама.
Витамин Ц се апсорбује у цревима путем канала зависних од натријума. Он се транспортује кроз интестинални систем путем од глукозе зависних и независних механизама. Присуство великих количина шећера било у интестиналном систему или крви може да успори апсорпцију.[156]
Биљке су генерално добри извори витамина Ц. Његова количина у храни биљног порекла зависи од извора биљки, стања земљишта, климе у којој су биљке расле, дужине временског период након брања, услова складиштења, и метода припреме.[157]
Следећа табла је приближна и показује релативну заступљеност различитих сирових биљних извора.[158][159] Неке биљке су анализиране у свежем стању, док су друге биле осушене (чиме је вештачки увећана концентрација индивидуалних састојака попут витамина Ц), тако да су подаци подложни варијацијама и потешкоћама при поређењу. Количине су дате у милиграмима по 100 грама воћа или поврћа. Ови подаци су заокружени просеци вишеструких ауторитативних извора.
Биљни извор | Количина () |
---|---|
Какаду шљива | 1 000-5 300[160][161][162] |
Каму каму | 2 800[163][164] |
Ацерола | 1 677[165] |
Вучји трн | 695 |
Индијски огрозд | 445 |
Шипурак | 426[166] |
Баобаб | 400 |
Чили паприка (зелена) | 244 |
Гуава (сирова) | 228,3[s 1] |
Рибизла | 200 |
Црвена паприка | 190 |
Чили паприка (црвена) | 144 |
Першун | 130 |
Киви | 90 |
Броколи | 90 |
Логанова малина | 80 |
Црвена рибизла | 80 |
Прокељ | 80 |
Вучје бобице (гоји) | 73 † |
Личи | 70 |
Персимон (сирови) | 66[s 2] |
Мочварна јагода | 60 |
Бобица базге | 60 |
† Просек 3 извора; сушен
Биљни извор | Количина () |
---|---|
Грожђе | 10 |
Кајсија | 10 |
Шљива | 10 |
Лубеница | 10 |
Банана | 9 |
Шаргарепа | 9 |
Авокадо | 8 |
Персимон (јапански, свежи) | 7,5[s 4] |
Црни лук | 7,4[s 5] |
Трешња | 7 |
Бресква | 7 |
Јабука | 6 |
Шпаргла | 6 |
Кивано | 5,3[s 6] |
Цвекла | 5 |
Вирџинијска боровница | 5 |
Крушка | 4 |
Зелена салата | 4 |
Краставац | 3 |
Плави патлиџан | 2 |
Суво грожђе | 2 |
Смоква | 2 |
Мушмула | 0,3 |
Велико мноштво животињских врста и биљки синтетише витамин Ц.[169] Стога се неки животињски производи могу користити као прехрамбени извори витамина Ц.
Витамин Ц је најприсутнији у јетри, а најмање присутан у мишићима. Пошто мишићи сачињавају највећи део меса у исхрани, животињски производи нису поуздан извор витамина Ц. Он је присутан у мајчином млеку, али нису присутни у сировом крављем млеку.[170] Сав сувишан витамин Ц се избацује уринарним системом.
Следећа табела показује релативну заступљеност витамина Ц у храни животињског порекла. Количине су у милиграмима витамина Ц по 100 грама хране:
Животињски извор | Количина () |
---|---|
Јагњећа јетра (пржена) | 12 |
Телећа надбубрежна жлезда (сирова) | 11[171] |
Јагњеће срце (динстано) | 11 |
Јагњећи језик (куван) | 6 |
Људско млеко (свеже) | 4 |
Козје млеко (свеже) | 2 |
Млеко камиле (свеже) | 5[172] |
Кравље млеко (свеже) | 2 |
Витамин Ц се хемијски разлаже под одређеним условима, многи од којих се јављају током припреме хране. Концентрације витамина Ц у разним прехрамбеним супстанцама се снижавају временом пропорционално са температуром на којој се чувају.[173] Кување може да умањи садржај витамина Ц за око 60%, делом због повишеног ензиматског разлагања које може да буде знатно на температурама мањим од тачке кључања.[174] Дужа времена кувања такође доприносе том ефекту, као и употреба судова од бакра, који каталише разлагање.[155]
Још један извор губитка витамина Ц из хране је његово растварање у води за кување која се одбацује. Међутим витамин Ц се не губи на овај начин из свог поврћа истом брзином. Показано је да броколи задржава витамин Ц боље од другог поврћа.[175] Испитивања су такође показала да свеже исечено воће не изгуби знатну количину нутријената у фрижидеру у току неколико дана.[176]
Витамин Ц је широко доступан у облику таблета и прашкова. Редоксон је извела на тржиште 1934. компанија Хофман ла Рош. Он је био први масовно произвођени синтетички витамин Ц.
Витамин Ц је један од најшире коришћених дијетарних суплемената.[177] Он је у продаји у облику капи, таблета, капсула, смеша за пиће, мултивитаминских формулација, вишеструких антиоксидансних формулација, и као кристални прах. Постоје формулације са одложеним отпуштањем, као и формулације које садрже биофлавоноиде попут кверцетин, хесперидина, и рутина. Величине таблета и капсула су у опсегу од 25 до 1,5 . Кристали витамина Ц (као аскорбинска киселина) су типично доступни у боцама од 300 до 1 праха (5 чајна кашика кристала витамина Ц садржи око 5,0 ).
Витамин Ц се производи из глукозе применом два главна процеса. Реицхстеинов процес, развијен 1930-их, користи ферментацију, којој следи неколико чисто хемијских корака. Модерни двостепени ферментациони процес, оригинално развијен у Кини током 1960-их, користи додатну ферментацију којом се замењује део каснијег хемијског процеса. Принос оба процеса је приближно 60% витамина Ц из глукозе.[178][179]
Истраживања усредсређена на развој микроорганизама (најчешће квасца) који би синтетисали витамин Ц у једном ферментационом кораку су у току. Као могућа сировина се разматра између осталог галактоза. Развој ове технологије бе могао знатно да умањи трошкове производње.[24]
Процењује се да је светска продукција синтетичког витамина Ц приближно на нивоу од 110 хиљада тона годишње. Главни произвођачи су БАСФ/Такеда, ДСМ, Мерк и Кинеска Фармацеутска Група Лтд. До 2008. само је ДСМ постројење у Шкотској остало у погону услед јаке конкуренције из Кине.[180] Светска цена витамина Ц је нагло порасла 2008, делом услед пораста цена основних прехрамбених производа, али и услед антиципације престанка рада два Кинеска постројења лоцирана у Шијиазхуангу близо Пекинга, као дела општег затварања загађивачке индустрије у Кини током периода Олимпијских игара.[181] Пет кинеских произвођача су се састали 2010. и формирали договор о привременом заустављању производње да би се одржала цена.[182] То је узроковало подношење тужбе у америчком суду 2011. против кинеских компанија које су ограничиле производњу ради подешавање цене витамина Ц у САД. По тврдњама тужилаца након формирања договора цена витамина Ц је достигла $7 по килограму у децембру 2002. док је била $2,50 по килограму децембра 2001. Компаније нису порицале оптужбе, али су у својој одбрани навеле да их је кинеска влада подстакла да делују на такав начин.[183]
Организација Здравље Канада је извршила евалуацију ефекта фортификације хране аскорбатом. Налази су објављени 2005. као препорука у документу с именом Додавање витамина и минерала у храну.[184] Аскорбат је категорисан као нутријент категорије ризика А, што значи да је то нутријент са дефинисаним горњим лимитом уноса, али да постоји широка маргина уноса са малим безбедносним ризиком и без озбиљних или критичних непожељних ефеката. Здравље Канада препоручује минимум од 3 или 5% РДИ вредности да би храна имала статус извора витамина Ц, као и максимум фортификације од 12 (20% РДИ вредности) за статус „изврсног извора“.[184]
Витамин Ц (аскорбинска киселина) је први пут изолован 1928. из коре надбубрежних жлезда замораца. Молекул аскорбинске киселине је у ствари γ-лактон-2-кето-гулонска киселина. Киселост витамина Ц потиче од ендиолне групе (две хидроксилне групе које се налазе на једној двогубој вези).[185]
Потреба за уврштавањем свежих биљних плодова или сировог животињског меса у исхрану ради спречавања болести је била позната од античких времена. Урођеници који су живели у маргиналним областима су инкорпорирали то у њихове медицинске препарате. На пример, игле смреке су кориштене у умереним зонама, или листови дрвећа отпорног на сушу у пустињским областима. Француски истраживачи су 1536. користили локално домородачко умеће да спасу своје људство од скорбута на реци Сен Лорену. Користили су чај од игала дрвета за које је касније показано да садрже 50 витамина Ц на 100 грама.[186][187]
Кроз историју је корист од биљне хране за преживљавање дуготрајних прекоморских путовања више пута била препоручивана од стране власти. Џон Вудал, први постављени хирург Британске источноиндијске компаније, је препоручио превентивну и лековиту употребу сока од лимуна у његовој књизи, Хирургов пријатељ, из 1617. Холандски писац, Јохан Бачстром је 1734. изнео категорично мишљење да је "скорбут искључиво последица тоталне апстиненције од употребе свежег поврћа и зелениша, те да је то примарни узрок болести."[188]
Скорбут је дуго био главни узрок смртности међу морепловцима током дуготрајних прекоморских путовања.[189] По Џонатану Ламу, „Васко да Гама је 1499. изгубио 116 из своје посаде од 170 људи; Магелан је 1520. изгубио 208 од 230; и скоро сви они су подлегли скорбуту."[190]
Док је најранији документовани случај скорбута описао Хипократ око 400. п. н. е., први покушај давања научне базе узроцима болести је извршио бродски лекар британске Краљевске морнарице, Џејмс Линд. Скорбут се често јављао међу онима који су имали недовољан доступ свежем воћу и поврћу, као што су удаљени, изоловани морнари и војници. Током прекоморског путовања маја 1747., Линд је снабдео неке чланове посаде са две поморанџе и један лимун дневно, као додатак нормалним порцијама, док су други наставили са цидером, сирћетом или морском водом, уз њихове нормалне оброке. У историји науке, то се сматра првим случајем контролисаног експеримента. Резултати су показали да цитрусни плодови спречавају болест. Линд је објавио свој рад 1753. у својој књизи Лечење скорбута.[191]
Линдов рад није био брзо прихваћен, делом зато што је објављен тек шест година након његове студије, а и зато што је он препоручивао сок од лимуна.[192] Свеже воће је било скупо за држање на броду, док је кување сока поједностављивало складиштење, али је уништавало витамин (посебно ако је кувано у бакарним посудама).[155] Бродски капетани су погрешно закључили да су Линдове препоруке неделотворне, јер сокови нису нити спречавали, ни лечили скорбут.
Тек 1795. је британска морнарица успоставила лимун или лимету као стандард на мору. Лимете су биле популарније, јер су се могле наћи у британским западно индијским колонијама, док лимуна није било у британском доминиону, те је био скупљи. Капетан Џејмс Кук је раније демонстрирао и доказао предности употребе киселог купуса на броду, водећи своју посаду до Хавајских острва и даље без губљења људи услед скорбута.[193] Због тог раније неоствареног подвига, Британски Адмиралитет га је наградио медаљом.
Назив антискорбутик је коришћен током осамнаестог и деветнаестог века као општи термин за храну која спречава скорбут, мада разлог за такво дејство није био познат. Таква храна је између осталог обухватала: лимун, лимету, поморанџе, кисели купус, купус, слад, и преносну супу.[194]
Чак и пре него што су антискорбутске супстанце биле идентификоване, постојале су индикације да су присутне у количинама довољним за спречавање скорбута, у скоро свој свежој (некуваној) храни, укључујући сирову храну животињског порекла. Арктички антрополог Вилхјалмур Стефансон је 1928. покушао да докаже своју теорију о томе како Ескими успевају да избегну скорбут мада њихова исхрана скоро да не садржи храну биљног порекла. Болест је погађала Европске Арктичке истраживаче, који су живели под сличним условима хранећи се углавном куваним месом. Стефансон је претпоставио да урођеници добијају витамин Ц из свежег меса које је минимално кувано. Почевши фебруара 1928, током једне године он је са колегом живео искључиво на минимално куваном месу уз медицински надзор. Они су остали здрави. Каснија испитивања сирове традиционалне хране Јукона, спроведена након што је квантификација витамин Ц постала могућа, је показала да Инуити и Метиси Северне Канаде, имају дневни унос витамина Ц у просеку између 52 и 62 /дан. Та количина је близу препорученог референтног уноса.[195]
Биолошки тест модел који је неопходан за изолацију и идентификацију антискорбутског фактора је откривен 1907. Аксел Холст и Теодор Фролић, два норвешка лекара изучавајући берибери норвешке рибарске флоте, су желели да нађу малу врсту сисара подесну за тестирање којом би заменили голубе који су у то време кориштени у берибери истраживањима. Они су хранили заморце њиховом тест исхраном од житарица и брашна, која је раније произвела берибери код голуба, и били су изненађени кад је уместо тога дошло до развоја класичног скорбута. Ово је било неочекиван и срећан избор модела. До тог времена, скорбут је био познат само код људи, и сматрао се ексклузивно људском болешћу. За голубе, као птице које једу семе је касније нађено да имају способност синтезе сопственог витамина Ц. Холст анд Фролић су утврдили да могу да да излече болест код замораца додатком разне свеже хране и екстраката. То откриће чистог животињског експерименталног модела за скорбут, до ког је дошло чак и пре него што је есенцијална идеја витамина у храни била концептуалисана, је било називано најважнијим појединачним доприносом истраживањима витамина Ц.[197]
Амерички биохемичар пољског порекла Касимир Функ је 1912, док је истраживао берибери на голубима, развио концепт витамина за реферисање неминералних микронутријената који су есенцијални за здравље. Назив је амалгам речи „витал“, услед њихове виталне биохемијске улоге, и „амини“ јер је Функ сматрао да су сви ти материјали амини по хемијској структури. Мада је касније показано да присуство аминске групе није мандаторно, реч витамин се задржала као генерички назив. Један од витамина се мислило да је антискорбутни фактор из хране који су открили Холст и Фролић. Тај витамин се називао 1928. „у води растворан Ц“, мада његова структура још увек није била одређена.[198]
Мађарски истраживачки тим предвођен Албертом Сент Ђерђијем и Жозефом Свирбелијем, као и амерички тим Чарлса Глен Кинга у Питсбургу су први идентификовали антискорбутни фактор у периоду од 1928. до 1932. Сент Џерџи је изоловао хексуронску киселину из животињске адреналне жлезде на Мајо клиници, и претпоставио да је то антискорбутски фактор, међутим није могао да то докаже без приступа биолошком тесту. Истовремено, током периода од пет година, Кингова лабораторија на Питзбуршком универзитету је покушавала да изолује антискорбутни фактор из лимуновог сока, користећи оригинални модел из 1907. са скорбутским заморцима, који су развили скорбут услед одсуства свеже хране, и који су се могли излечити соком од лимуна. Они су такође разматрали хексуронску киселину, али су одложили испитивање кад је један сарадник изнео експлицитну (и погрешну) експерименталну тврдњу да та супстанца нема антискорбутна својства.[199]
Коначно, крајем 1931, Сент Џерџи је дао Свирбелију, бившем члану Кингове лабораторије, узорак хексуронске киселине, са сугестијом да то може да буде антискорбутни фактор. До почетка пролећа 1932, Кингова лабораторије је доказала ту тврдњу, али су објавили резултат без давања Сент Џерџију заслуге за то. То је довело до огорченог спора око приоритета заслуга. У реалности оба тима су заслужна, пошто Сент Џерџи није био вољан да се упушта у животињске студије.[199]
У међувремену до 1932, Сент Џерђи се вратио за Мађарску и његова група је открила да је љута паприка, уобичајени зачин у мађарској исхрани, богат извор хексуронске киселине. Откриће овог новог и обилног извора витамина, је омогућило Сент Џерџију да пошаље узорак познатом британском хемичару шећера Волтеру Норману Хауорту, који га је хемијски идентификовао и доказао идентификацију синтезом 1933.[200][201][202] Хаворт и Сент Џерџи су предложили да име супстанце буде аскорбинска киселина, прецизније -аскорбинска киселина, због њене способности да спречи скорбут.[203] Аскорбинска киселина није амин, она чак ни не садржи азот.
У периоду од 1933. до 1934, Хауорт и Едмунд Хирст су синтетисали витамин Ц. Осим њих пољски хемичар Тадеус Реицхстеин је независно синтетисао већу количину овог витамина.[204][205] Овај други процес је био подесан за јефтину масовну производњу семисинтетичког витамина Ц, те је он брзо доспео на тржиште. Само је Хауорт награђен 1937. Нобеловом наградом за хемију делом због овог рада. Реицхстеинов процес, комбинација хемијских реакција и бактеријске ферментације се још увек користи за производњу витамина Ц.[206][207] Компанија Хофман ла Рош, која је купила патент на Реицхстеинов процес 1934. и постала прва фармацеутска компанија да масовно производи и продаје синтетички витамин Ц. Он се продавао под именом Редоксон.[208]
Американац Ј. Ј. Бeрнс је 1957. показао да је разлог да су неки сисари подложни скорбуту неспособност њихове јетре да производи активни ензим -гулонолактон оксидазу, који посредује задњи у низу од четири корака који учествују у синтези витамина Ц.[209][210] Амерички биохемичар Ирвин Стон је био први да искористи способност презервације хране витамина Ц. Он је касније развио теорију да људи поседују мутирану форму гена који кодира -гулонолактон оксидазу.[211]
Истраживачи са Универзитета у Монтпелијеру су 2008. открили да су код људи и других примата, црвена крвна зрнца еволуирала механизам којим се ефикасније користи витамин Ц присутан у телу путем рециклирања оксидоване -дехидроаскорбинске киселине () назад у аскорбинску киселину. Овај механизам није нађен код сисара који синтетишу витамин Ц.[19]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.