Loading AI tools
סופר ישראלי מוויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית
חיים באר (רכלבסקי; נולד בכ"ו בשבט תש"ה, 9 בפברואר 1945) הוא סופר ומשורר ישראלי, פרופסור אמריטוס לספרות עברית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
![]() | |
חיים באר, 2011 | |
לידה |
9 בפברואר 1945 (בן 79) ירושלים, המנדט הבריטי ![]() |
---|---|
מדינה |
ישראל ![]() |
שפות היצירה |
עברית, אנגלית ![]() |
תקופת הפעילות | מ-1963 |
פרסים והוקרה |
|
![]() ![]() |
חיים באר (ראשי תיבות של בן אברהם רכלבסקי, ולחלופין ראשי תיבות של שמות הוריו ושם משפחתו מלידה: ברכה ואברהם רכלבסקי)[1] נולד ב-1945 בשכונת כרם אברהם בירושלים להורים שומרי מצוות. אביו, אברהם, נולד באוברוץ' שבפלך ווהלין (כיום באוקראינה), ועלה לארץ ישראל בשנות ה-30. אמו, ברכה לבית וולס, הייתה בת למשפחה מהיישוב הישן, מצאצאי רבי ישראל משקלוב, מחבר הספר "פאת השולחן" ומחלוצי עליית תלמידי הגר"א לארץ ישראל בתחילת המאה התשע-עשרה.
באר למד בבית הספר היסודי "מעלה" מזרם "המזרחי" ובבית הספר התיכון של סמינר "המזרחי" בירושלים, היה חניך בשבט משואות של עדת הצופים - הצופים הדתיים. בשנים 1963–1966 שירת בצה"ל ברבנות הצבאית, במערכת כתב העת "מחניים". במקביל עבד בלילות כמגיה בעיתון "דבר".[2] בשנת 1964 הופיע בעיתון זה שירו הראשון, "עיר של זהב".[3]
בשנת 1966 החל לעבוד כמגיה בהוצאת עם עובד. בשנת 1970 ראה אור ספר ביכוריו "שעשועים יום יום" (שירים, בהוצאת עם עובד). כעבור שלוש שנים התמנה לעורך בכיר בהוצאת עם עובד, תפקיד שמילא עד שנת 1999. במסגרת זו ערך עשרות ספרי שירה, ספרי ילדים ונוער, וכן עמד בראש פרויקטים ייחודיים שיצאו לאור (בין השאר, "מאה שנות תרבות: היצירה העברית בארץ ישראל, 2000-1900", עם אורה אחימאיר, בהוצאת עם עובד וידיעות אחרונות, 2000).
לצד הפעילות המו"לית הענפה היה באר עיתונאי פעיל. משנת 1963 ואילך פרסם באופן שוטף כשבע-מאות רשימות ומאמרים בנושאי ספרות, תרבות, חברה והיסטוריה של ארץ ישראל.[4] בשנים 1981–1992 שימש חבר מערכת העיתון "דבר" ופרסם מדור קבוע בדבר השבוע, "מזיכרונותיה של תולעת ספרים",[5] שהיה לשם דבר, הן בחקר הספרות והתרבות הן בענייני חברה, דת ומדינה. מקצת רשימות אלה כונסו בספריו גם אהבתם גם שנאתם: ביאליק, ברנר, עגנון, מערכות יחסים (1992), מזיכרונותיה של תולעת ספרים (2011), קשר לאחד (2017) ומסע דילוגים (2019).
רומן שפרסם בשנת 1979, "נוצות", ביסס את מעמדו כסופר, תורגם לשפות אחדות ואף הומחז בידי שמואל הספרי והוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1987. בהמשך פרסם באר רומנים נוספים, שזכו אף הם להערכת הביקורת ולאהדת הקהל, ורובם תורגם לשפות אחדות: "עת הזמיר" (1987), "חבלים" (1998), "לפני המקום" (2007), "אל מקום שהרוח הולך" (2010) ו"חלומותיהם החדשים" (2014). שלושת הרומנים הראשונים שלו תוארו כ"מעין טרילוגיית התבגרות שדמותו של נער ירושלמי מתבגר נבחנת בה מזוויות שונות".[6]
במקביל לכתיבתו הדריך באר בשנים 1980–2002 סיורים ספרותיים בירושלים, בין השאר במסגרת החברה להגנת הטבע, בית הסופר בירושלים, יד יצחק בן-צבי, בית שמואל, וכן בקורס מורי דרך של משרד התיירות; בתוך כך גם הנחה באותן שנים סדנאות לכתיבה יוצרת בבית הסופר בירושלים ובתל אביב, באוניברסיטה הפתוחה ובבית אריאלה, וליווה מאות כותבים צעירים.
בסוף שנות ה-80 שימש כתב לענייני חרדים. ב-4 בינואר 1990 הוצתה דלת ביתו על ידי ארגון הימין "הסיקריקים", על רקע בחירתו להדליק משואה ביום העצמאות.[7] בעקבות רצח רבין הוריד את הכיפה.[8] לימים מתח באר ביקורת על הציונות הדתית וטען שהיא החמיצה את שליחותה ההיסטורית ואף דימה אותה לגידול סרטני בחברה הישראלית,[9] מאוחר יותר הבהיר שכוונתו הייתה להנהגה בלבד ולא לציבור בכללותו, והתנצל.[10][11] בראיון שנערך עימו בשנת 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל חזר בו מהתנצלותו ואמר שצדק בדבריו כשדימה את הציונות הדתית לסרטן,[12] ואחר כך שב והתנצל.[13]
שימש מרצה באקדמיה לאמנות בצלאל (בשנת 1988), מרצה בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת חיפה (1988-1987), מרצה אורח בחוג לספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים (1999) ובחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב (2000), כפרופ' אורח לספרות עברית ב-JTS, ניו יורק (2004) ובמוסדות אקדמיים נוספים.
בשנת 2000 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב. הוא לימד במחלקה לספרות עברית, ובשנת הלימודים תשס"ב זכה בתעודת הצטיינות על תרומה לקידום ההוראה באוניברסיטה. משנת 2011 הופקד בראש הקתדרה ללימודי יידיש על שם אנה והארי זינגר באוניברסיטה.[14] בשנת 2011 מונה לפרופסור מן המניין. בשנת 2014 פרש לגמלאות.
בשנת 2014 מונה לעורך הפרוזה במפעל קסת לספרות ביכורים.
ביוני 2022 קיבל באר תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים. באר נשא דברים בשם כלל מקבלי התואר בטקס שנערך באמפיתיאטרון הר הצופים (תיאטרון המעלות) בירושלים.[15]
באר הוא אספן ספרים.[16] נשוי לבתיה ואב לשלושה ילדים. מתגורר שנים רבות ברמת גן, ובשנת 2016 הוענק לו תואר יקיר העיר רמת גן. הוא מרבה להביע דעתו בשאלות חברה ומדינה.
ארכיונו האישי שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.[17]
פרופ' יגאל שוורץ אמר על באר:
כמעט כל ספריו של באר ראו אור בהוצאת עם עובד.
ספרים וסופרים תופסים מקום מרכזי ביצירתו של באר:
באר הסביר את מרכזיותו של תחום זה בכתיבתו: "אני אוסף חומרים מהעולמות שאני מכיר. אני לא רואה את עצמי הולך וכותב רומן על תיאטרון, כי אני לא מבין את המכניזם, את התנועה שלו ואת עולם היצרים האמיתי שם. עבדתי ב'עם עובד' משנת 66' ולסירוגין עד 99'. הייתי מגיה, עורך זוטר, עורך בכיר – עשיתי את כל התפקידים. הייתי מ'ראשֵי ומחשובֵי', וראיתי את הסופרים במלוא אנושיותם המביכה."[33]
ספריו של חיים באר עוררו עניין רב בין קוראים, מבקרים וחוקרי ספרות, בהם מלכה מוצ'ניק, יצחק הררי, אברהם בלאט, נורית גוברין, ידידיה יצחקי, שלום חולבסקי, משה ידעיה, גבריאלה אביגור-רותם, אהוד נהיר, שלום רצבי, נפתלי הרץ טוקר, ניצה בן-דב, טליה הורביץ, לאה ברץ, יהושבע בנטוב, יוסף אורן, דוד פישלוב, הלל ויס, דב סדן, זיוה שמיר, רעיה הרן, ירון גולן, רנה לי, שרה כ"ץ, חיים נגיד, גרשון שקד ואחרים.
ראו עוד בערכים העוסקים בספריו.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.