Loading AI tools
радянський винищувач З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Су-27 (за класифікацією НАТО — Flanker) — радянський важкий багатоцільовий високоманевровий всепогодний винищувач четвертого покоління. Створений з метою завоювання переваги в повітрі. Розроблений в ДКБ Сухого, експлуатація в повітряних силах почалася в 1985 році, але офіційно прийнятий на озброєння лише у 1990 році. Після розпаду СРСР вироблявся в Росії.
Су-27 | |
---|---|
![]() | |
Су-27 | |
Призначення: | винищувач-перехоплювач |
Перший політ: | 20 травня 1977 |
Прийнятий на озброєння: | 1990 р |
Період використання: | 1985 - донині |
На озброєнні у: | ↓див. нижче |
Розробник: | Сухой (компанія) і Комсомольськ-на-Амурі авіаційне виробниче об'єднання імені Ю. Гагаріна |
Виробник: | ДКБ Сухого |
Всього збудовано: | 680[1] |
Модифікації: | Т-10, Т-10С, Су-27, Су-27С, Су-27П, Су-27УБ, Су-27УП, Су-27СК, Су-27СМ, Су-27УБК, Су-30 (Су-27ПУ), Су-35 (Су-27М) |
Конструктор: | Н. С. Черняков, М. П. Симонов, А. А. Колчин и А. И. Книшев |
Екіпаж: | 1-2 особа |
Максимальна швидкість (МШ): | 2500 км/год |
МШ біля землі: | 1400 км/год |
МШ на висоті: | 2500 км/год |
Бойовий радіус: | 1500 км |
Дальність польоту: | 3900 км |
Дальність польоту з ППБ: | (Підвісний паливний бак — ППБ) км |
Практична стеля: | 18 500 м |
Бойова стеля: | 22 000 м |
Швидкопідйомність: | 285–300 м/с |
Довжина: | 21,9 м |
Висота: | 5,9 м |
Розмах крила: | 14,7 м |
Площа крила: | 62 м² |
Кут стрілоподібності крила по лінії ¼ хорд: | 42° |
Шасі: | 3-х опорне |
Порожній: | 16 380 кг |
Споряджений: | 23 000 кг |
Максимальна злітна: | 33 000 кг |
Двигуни: | АЛ-31Ф - 2 шт. |
Тяга (потужність): | 2 x 7600 кгс |
Тяга форсажна: | 2 x 12500 кгс |
Боєзапас: | 150 снарядів |
Кількість точок підвіски: | 10 |
Маса підвісних елементів: | 8000 кг |
Підвісне озброєння: | Р-27Р, Р-27ЕР, Р-27ЕТ, Р-73, Р-77, С-8 (Б-8), С-13 (Б-13), С-25 (О-25), Х-31, ФАБ-250/500 М-54, ФАБ-250/500 М62, КМГУ, AGM-88 HARM, JDAM-ER. |
![]() |
В кінці 1960-х в ряді країн почалась розробка перспективних винищувачів четвертого покоління.
Першими до розв'язання цієї проблеми приступили в США, де ще в 1965 році було поставлено питання по створенню наступника тактичного двомісного винищувача F-4 Phantom II. В березні 1966 року там була розгорнута програма «Експериментального винищувача» (англ. FX - Fighter Experimental).
Після уточнення вимог щодо майбутнього літака, у 1969 році почалося його проєктування, тоді ж літак отримав позначення «F-15», де «F» означає винищувач (англ. Fighter). В тендерному конкурсі брали участь передові авіабудівні компанії США: «McDonnell Douglas», «Норт Амерікан», «Northrop» та «Ріпаблік». Переможцями «McDonnell Douglas», яким 23 грудня 1969 було видано контракт на будівництво дослідних літаків, а в 1974 році з'явились перші серійні винищувачі: одномісний F-15A та двомісний навчально-тренувальний TF-15A (F-15B).
Тим часом у СРСР активно слідкували за розробками американців і вже скоро партійне керівництво дало наказ проєктувати власний винищувач, який би за основними характеристиками не поступався заокеанському аналогові, а за деякими — переважав його. Було вирішено створювати літак на основі конкурсу між конструкторськими бюро Яковлєва, Мікояна і Гуревича, і Сухого. Голова останнього — Павло Сухий, спочатку не хотів брати участь в конкурсі, оскільки його КБ і так було перевантажене актуальними замовленнями, але згодом погодився на участь в розробці. КБ Яковлєва в подальших роботах за програмою участі не брали, а керівництво військового відомства СРСР вирішило, за аналогією з США, які планували використовувати «легкий» винищувач F-16 та «важкий» F-15 одночасно, мати «важкий» (Су-27) та дешевший у виробництві та експлуатації «легкий» МіГ-29. Тож Сухому доручили розробляти Су-27, а КБ Мікояна — МіГ-29. Безпосередніми авторами проєкту стали керівник відділу проєктів О. С. Самойлович, В. І. Антонов і керівник бригади відділу проєктів В. А. Ніколаєнко. В 1976 році змінився головний конструктор, ним став М. П. Симонов.
Перший прототип, Т-10-1 здійснив свій перший політ 20 травня 1977 року з летовища в Жуковському, пілотував його льотчик-випробувач В. С. Ільюшин[en].
Базуючись на науково-дослідних роботах Центрального аеродинамічного інституту СРСР, була вибрана конструкція, яка називається інтегральним планером: коли носова частина і фюзеляж плавно переходять в крило, формуючи з ним єдине ціле.
Літак оснащувався двома двигунами АЛ-21Ф3 виробництва КБ Люльки з форсажними камерами. Вони забезпечували тягу 76,5 кН в бойовому режимі і 110,5 кН на повному форсажі. Крило було дуже гладким, без передкрилків і протифлатерних балансирів, зі звичайними елеронами і закрилками. Коренева частина з напливом мала кут стрілоподібності 80°, середня частина по передній кромці 44° з переходом в закінцівку вигнутої форми. Т-10 мав чотири вузли підвіски знизу і чотири аеродинамічні гребені зверху крила. Кілі встановлювались вертикально над мотогондолами, хвостові стабілізатори були цільноповоротні. Головні стійки шасі кріпились до кореневої частини крила. Великі передні стулки шасі використовувались також як аеродинамічні гальма. Передня стійка містилась під кабіною пілота і ховалась поворотом назад. На літаку передбачалось встановлення РЛС, але на момент створення Т-10 вона ще не була завершена, тож замість неї в носовій частині був встановлений баласт для збереження центрування.
Перші чотири прототипи були створені самим КБ в Москві, причому в Т-10-2 були внесені деякі модифікації — гладку передню кромку крила, з відхильним переднім носком, скошені хвостові стабілізатори, електродистанційне керування і збільшений на 1000 л об'єм внутрішніх баків. 7 липня 1978 Т-10-2 розвалився в повітрі через випадковий вихід за межі допустимого перевантаження. В катастрофі загинув льотчик-випробовувач — Євгеній Соловйов. Т-10-3 і Т-10-4 вже споряджались штатними двигунами АЛ-31Ф. Т-10-3 здійснив свій перший політ 23 серпня 1979, а Т-10-4 31 жовтня 1979. П'ять наступних прототипів(Т-10-5, Т-10-6, Т-10-9, Т-10-10, Т-10-11) будувались на заводі в Комсомольську-на-Амурі але на них ставились АЛ-21Ф
Згодом стало зрозуміло, що за своїми характеристиками Т-10 поступається F-15, тоді було прийняте дуже важке і непросте рішення перепроєктувати літак, хоча в Комсомольську-на-Амурі вже все було готове для початку серійного виробництва.
Два прототипи Т-10-7 і Т-10-8, згідно з новими стандартами, було перероблено під керівництвом Симонова та перейменовано на Т-10С-1 і Т-10С-2 відповідно.
Напливи крила були змінені для збільшення підйомної сили, скруглені закінцівки зникли й крило набуло трапецієподібної форми, у ролі протифлатерних вантажів на консолях були встановлені пускові пристрої ракет «повітря — повітря». Загальну кількість точок підвіски вдалося збільшити з восьми до десяти. Двигуни були розміщені по-іншому, що збільшило обтічність нижньої задньої частини фюзеляжу, також були змінені обводи носової частини, яка була збільшена для розміщення більшої РЛС. Елерони й закрилки були замінені флаперонами. У кореневій частині правої консолі крила розробники встановили авіаційну гармату ГШ-30-1. Кілі були збільшені й зміщені до країв на балки, до яких кріпились стабілізатори. Передні стулки стійок шасі, які грали роль гальмівних щитків, замінили класичним гальмівним щитком зверху фюзеляжу, який розташовувався за кабіною пілота. Через це ліхтар кабіни тепер не зсувався назад, а підіймався. Передню стійку шасі перемістили на три метри назад, що збільшило маневреність при рулюванні й запобігло попаданню сторонніх предметів у повітрозабірники. Їх додатково спорядили захисними решітками, які автоматично опускались і підіймались при посадці й зльоті. На перших Т-10 ділянка фюзеляжу між соплами була плоска і коротка, а на Т-10С її замінили довгою циліндричною балкою, в якій містився гальмівний парашут, дипольні відбивачі та теплові пастки. Перший політ Т-10С-1 здійснив 20 квітня 1981, пілотував його знову В. С. Ільюшин.
Перші прототипи Су-27 мали дуже високу аварійність, так Т-10С-1(Т-10-7) через брак пального був покинутий Ільюшиним в повітрі[2]. Т-10-12 (другий льотний прототип Т-10С) у грудні 1981 був зруйнований в результаті польоту на граничному режимі. Тоді пілот, Олександр Комаров, загинув. При іншому польоті на граничному режимі у Т-10-17 Миколи Садовникова зруйнувалась частина лівої консолі крила, але пілот зміг відновити керування і посадити літак з обрубаним крилом.
Зовні Т-10С були дуже схожі на серійні Су-27, хоча деякі відмінності були. Так, на серійних Су-27 кілі були «обрізані» під кутом, а не горизонтально, також знизу фюзеляжу під кілями, для покращення керування, були встановленні підбалкові гребені (фальшкілі)[джерело?]. Також на ліхтарі кабіни серійних Су-27 з'явилася інша оправа.
У проміжок між 6 та 7 травня 2022 року по об'єктах на захопленому росіянами острові Зміїний було завдано бомбового удару парою українських Су-27. Внаслідок бомбового удару було зруйновано кілька будівель[3][4].
29 вересня 2022 року стався інцидент, коли пілот російського Су-27, що виконував перехоплення та супровід британського RC-135W Rivet Joint в міжнародному повітряному просторі над Чорним морем невірно зрозумів отриману команду від наземного центру керування польотом та здійснив пуск двох ракет повітря-повітря по британському літаку-розвіднику. Однак, через технічні несправності обидві ракети не влучили[5].
На початку вересня 2022 року були поширені фотографії українського Су-27 з підвішеною парою протирадіолокаційних ракет AGM-88 HARM[6]. А в серпні 2023 року стало відомо, що українські Су-27 були пристосовані для скидання керованих авіабомб JDAM-ER[7].
У січні 2023 року Аль-Джазіра поширила відео застосування українських Су-27 на бахмутському напрямку.
24 березня 2024 було пошкоджено 3 літаки Су-27 уламками ракет на аеродромі «Бельбек»[8].
Всього в СРСР та Росії, не рахуючи нових модифікації типу Су-30, Су-35 та Су-37, було випущено 680 винищувачів Су-27. Сьогодні вони використовуються такими країнами:
Літак Су-27 спільно із літаком МіГ-29 є основним літаком винищувальної авіації ВПС України та використовується для боротьби з літаками, вертольотами та крилатими ракетами супротивника у повітрі, а також ураження наземних (морських) об'єктів.
Після розпаду СРСР, який мав 513 машин цього типу, Україна отримала 67 літаків[32]. 27 липня 2002 року один літак зазнав аварії під час авіаційного шоу на Скнилівському летовищі. У 2009 році Україна продала 2 літаки (навчально-бойова модифікація) до США.
Місця дислокації Су-27 в Повітряних Силах України:
Точна кількість аварій Су-27 невідома. Нижче в таблиці подано список найвідоміших інцидентів за участі літаків такого типу:
Дата | Приналежність | Місце катастрофи | Обставини | Постраждалі та жертви | Відео | |
---|---|---|---|---|---|---|
13 вересня 1987 | ![]() | Баренцеве море | Зіткнення з норвезьким патрульним літаком Lockheed P-3 Orion[33] | Немає[33]. | Відсутнє. | |
9 вересня 1990 | ![]() | ![]() | Розбився під час демонстраційного польоту[34]. | Двоє загинуло[34]. | Su-27 crash Salgareda Airshow 1990 на YouTube | |
24 квітня 1992 | ![]() | ![]() | Су-27УБ розбився під час показового виступу. Причиною було названо помилку пілотів[35]. | Один пілот загинув, інший — успішно катапультувався[35]. | Катастрофа Су-27 в Миргороді на YouTube | |
12 грудня 1995 | ![]() | ![]() | Під час заходу на посадку в складних метеоумовах розбилися два винищувачі Су-27 (БН 07 та 09) та один Су-27УБ (БН 19) з пілотажної групи «Російські Витязі». Причиною катастрофи було названо погану організованість пілотів[36]. | Четверо пілотів[36]. | Відсутнє. | |
23 травня 1996 | ![]() | ![]() | Літак Су-27П упав через пожежу бокового обтічника хвостової частини фюзеляжу[37]. | Пілот загинув[37]. | Відсутнє. | |
21 червня 1997 | ![]() | ![]() | Літак зі складу пілотажної групи «Російські Витязі» під час авіашоу SIAD'97 здійснив аварійну посадку з невипущеними шасі[38]. | Ніхто не постраждав[38]. | Су-27 в Братиславі на YouTube | |
27 липня 2002 | ![]() | ![]() | Скнилівська трагедія стала найкривавішою в історії авіашоу. Тоді на натовп глядачів упав Су-27УБ, яким керували полковник Володимир Топонар і другий пілот полковник Юрій Єгоров. За висновком розслідування було доведено вину пілотів. | 77 загинуло. 250 постраждало[39]. | Су-27 в Львові на YouTube | |
16 серпня 2009 | ![]() | ![]() | Під час авіашоу МАКС-2009 літаки пілотажної групи «Російські Витязі» Су-27 та Су-27УБ зіткнулися в повітрі. | 2 загинуло. 6 постраждало[40]. | ||
30 серпня 2009 | ![]() | ![]() | Під час виконання фігур вищого пілотажу Су-27УБ зазнав катастрофи. Завдяки героїзму пілотів тоді вдалося уникнути жертв серед цивільних[41]. | 2 пілотів загинуло[41]. | Катастрофа в Радомі на YouTube | |
14 серпня 2010 | ![]() | ![]() | Су-27СМ зазнав катастрофи незадовго після свого зльоту[42]. | Пілот загинув[42]. | ||
16 жовтня 2018 | ![]() | ![]() | Су-27УБ зазнав катастрофи під час навчань «Чисте небо 2018» | Обидва пілоти (українець та американець) загинули[43]. | ||
15 грудня 2018 | ![]() | ![]() | Су-27 зазнав катастрофи під час планового польоту при заході на посадку. | Пілот Олександр Фоменко загинув. | ||
12 жовтня 2019 | ![]() | ![]() | Під час навчально-тренувального польоту розбився винищувач Су-27УБ зі складу місцевих військово-повітряних сил. Причиною називають загоряння двигуна. | Загинули обидва льотчики — інструктор та стажер[44] | ||
28 березня 2024 | ![]() | ![]() | Загорівся та впав у море поблизу тиммчасово окупованого м. Севастополя | Пілот катапультувався[45] | ||
19 травня 2024 | ![]() | ![]() | Українські дрони успішно атакували російський аеродром. Знищено літак групи “Русские Витязи”[46]. |
Дані для літака СУ-27СК взяті з[47] Sukhoi[48], KnAAPO[49], Deagel.com[50], Airforce-Technology.com[51]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.