Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
F-14 Tomcat (укр. «То́мкет»)[lower-alpha 1] — двомісний реактивний палубний перехоплювач, багатоцільовий винищувач четвертого покоління з крилом змінної стрілоподібності виробництва Grumman Aircraft Engineering Corporation.
F-14 Tomcat | |
---|---|
![]() | |
F-14 Tomcat | |
Призначення: | палубний винищувач |
Перший політ: | 21 грудня 1970 |
Прийнятий на озброєння: | вересень 1974 |
Знятий з озброєння: | ВМС США 22 вересня 2006 |
Період використання: | ВПС Ірану (продовжує) |
На озброєнні у: | ![]() ![]() |
Розробник: | Grumman Corporation |
Всього збудовано: | 712 |
Вартість одиниці: | $ 38 мільйонів у 1998 |
Модифікації: | F-14A, F-14B, F-14D |
Конструктор: | Bob Kress[1] |
Екіпаж: | 2 особи |
Максимальна швидкість (МШ): | 2485 км/год |
Бойовий радіус: | 926 км |
Дальність польоту з ППБ: | 2960 км |
Практична стеля: | 16 150 м |
Швидкопідйомність: | 229 м/с |
Довжина: | 19,1 м |
Висота: | 4,88 м |
Розмах крила: | 11,58—19,55 м |
Площа крила: | 54,5 м² |
Споряджений: | 27 000 кг |
Двигуни: | F-14A: 2×ТРДФ Pratt & Whitney TF30-P-412 F-14B/D: 2×ТРДФ General Electric F110-GE-400 |
Тяга (потужність): | 56,0 кН 61,4 кН |
Тяга форсажна: | 94,8 кН 124,7 кН |
Гарматне озброєння: | 1 х 20-мм, М61А-1 Vulcan |
Боєзапас: | 675 |
Кількість точок підвіски: | 10 (чотири підфюзеляжні і шість підкрилевих) |
Маса підвісних елементів: | 6700 кг |
Підвісне озброєння: | AIM-54 Phoenix, AIM-7 Sparrow, AIM-9 Sidewinder, вільнопадні, касетні бомби, запалювальні бомби |
![]() |
Розроблений на початку 1970-х для заміни F-4 «Фантом» II. Поставлявся на експорт в Іран до Ісламської революції 1978 року, де досі стоїть на озброєнні. Знятий з озброєння у ВМС США в 2006 і замінений на F/A-18 E/F Super Hornet.
У червні 1968 року ВМС США розпочали конкурс на важкий палубний винищувач зі змінною геометрією крила, що передбачався на заміну застарілим F-4 «Фантом II», яким не вистачало маневреності, необхідної для перемоги над МіГами. Це призвело до появи програми VFAX (Naval Fighter Attack Experimental — «морський штурмовик-винищувач експериментальний») для дослідження нових винищувачів, які замінять або витіснять «Фантом» у ролі винищувача та наземного штурмовика, тоді як програма TFX (Tactical Fighter Experimental — «тактичний винищувач експериментальний») працювала над винищувачем-перехоплювачем далекого радіусу дії[2]. Маючи можливість обрати проект, програму VFAX завершили на користь нового проекту, який би поєднував обидві ролі. У липні 1968 року Військово-морське командування систем повітряних операцій[en] (NAVAIR) видало запит на пропозиції для програми VFX (Naval Fighter Experimental — «морський винищувач експериментальний»). Програма VFX вимагала двомісного, двомоторного винищувача для повітряного бою з максимальною швидкістю 2,2 Маха[3]. Літак також повинен мати вбудовану 20-мм гармату M61 Vulcan і другорядну роль ближньої повітряної підтримки[4]. Ракетне озброєння «повітря — повітря» для VFX мало складатися з шістьох AIM-54 Phoenix або комбінація шести AIM-7 Sparrow і чотирьох AIM-9 Sidewinder. Заявки на участь в проекті надійшли від п'ятьох фірм: General Dynamics, Grumman, Ling-Temco-Vought, McDonnell Douglas та North American Rockwell[5][4]
Із самого початку робіт над проектом, F-14 конструювався як літак, здатний завоювати повітряну перевагу у безпосередній близькості від авіаносців, з яких передбачалося використовувати ці літаки. Додатковою функцією повинна була бути можливість завдавати ударів по тактичних наземних і надводних цілях. McDonnell Douglas і Grumman були обрані фіналістами в грудні 1968 року, але проект Grumman виграв конкурс і в січні 1969 року був укладений контракт[6]. Перший прототип F-14 піднявся в повітря 21 грудня 1970 року і за ним відразу пішла передсерійна партія з 11 літаків. Влітку 1972 року були завершені випробування F-14 на авіаносцях і промислові поставки для флоту почалися в жовтні того ж року.
F-14 був орієнтований в першу чергу на відбиття ракетних ударів по корабельних групах. Основним елементом F-14 є система управління озброєнням Hughes AN/AWG-9 з багаторежимною імпульсно-доплерівською РЛС. За інформацією міністерства оборони СРСР, дальність виявлення цілі з ЕПР 3 м² — 160 км, супровід 24 цілей і наведення на 6, діапазон роботи РЛС 8—10 ГГц. Дальність виявлення теплопеленгатором (телескоп) в ППС — 220 км, в ЗПС — 300 км.[7] Пізніше літаки отримали телекамеру «Нортроп», яка дозволяє визначати цілі на відстані до 100 км. Також «Томкет» мав вбудований комплекс радіоелектронної боротьби[8].
Для ближнього бою «Томкет» має вбудовану 20-мм автоматичну гармату General Electric M61A1 Vulcan[9], з бойовим комплектом у 675 набоїв. Основу ракетного озброєння становили чотири ракети «повітря — повітря» AIM-54 або AIM-7, що розташовувалися на пілонах під фюзеляжем. F-14 є єдиним літаком, здатним нести ракету «повітря — повітря» великої дальності AIM-54A Phoenix. Ця ракета, вартістю 500 тис. доларів, здатна вражати цілі на відстані 185 км[10]. Це дає F-14 можливість знищувати більшість літаків супротивника до того, як сам він з'явиться у них на екрані радара. На додаток до них на підкрильних пілонах могли розташовуватися ще чотири ракети AIM-9 Sidewinder. Для ураження наземних (надводних) цілей F-14A міг використовувати лише некеровані авіабомби. Крім того, «Томкет» був здатний нести до 6576 кг наступального озброєння різних класів.
Роботи над F-14A були затьмарені втратою першого прототипу в грудні 1970 року, однак попри це, ВМС США були поставлені 478 машин і ще 79 були продані Ірану в 1976—1978 роках (модифікація F-14A-GR). Наступною мала стати модель F-14B, оснащена двигунами Pratt & Whitney F401-PW-400, але роботи над нею були згорнуті. Замість цього 38 літаків F-14A, починаючи з 1986, були переоснащені двигунами General Electric F110-GE-400[11], і згодом отримали позначення F-14B. У 1990 році з'явилась модифікація F-14D, яка відрізнялася від попередніх потужнішим радаром Hughes AN/APG-71 (система дозволяє супроводжувати 24 цілі і здійснювати захоплення і запуск ракет по шести з них одночасно, на різних висотах і дальностях, а також більшою стійкістю до радіоперешкод), удосконаленою авіонікою і переобладнаною кабіною. Всього було побудовано 37 літаків цього типу, ще 104 переробили з раніше випущених F-14A вони мали позначення F-14D (R). Передбачалось модернізувати всі F-14A, але закінчення «Холодної війни» зменшило витрати на озброєння.
Назву «Tomcat» частково обрали на честь адмірала Томаса Конноллі[en], оскільки прізвисько «Tom's Cat» вже широко використовувалося в програмі під час розробки для відображення участі Конноллі, і тепер це прізвисько було адаптоване до офіційної назви відповідно до традиції Grumman давати своїм винищувачам назви, пов'язані з котами. Зміна назви на Tomcat пов'язала літак із попередніми літаками Grumman, такими як гвинтові винищувачі Wildcat, Hellcat, Tigercat і Bearcat, а також реактивними винищувачами Panther, Cougar і Tiger. Серед інших розглянутих назв були Alley Cat (визнана недоречною через сексуальні конотації) і Seacat[12][13].
F-14 був прийнятий на озброєння у вересні 1974. Бойове хрещення отримали тоді ж, коли дві ескадрильї F-14 прикривали американську евакуацію з Сайгону. Загалом у 80—90-х роках ними було озброєно 24 бойові і 4 резервні ескадрильї.
Американські «Томкет» брали участь у двох сутичках з лівійською авіацією над затокою Сідра, збивши 19 серпня 1981 року два Су-22 (див. перший інцидент в затоці Сідра). У цьому бою два F-14 з VF-41 Black Aces зіткнулися з двома лівійськими Су-22. F-14 ухилилися від лівійської ракети та відкрили вогонь у відповідь, збивши обидва лівійські літаки ракетами AIM-9L Sidewinder[14]. F-14 ВМС США знову зіткнулися з лівійськими літаками 4 січня 1989 року, коли два F-14 з VF-32 збили два лівійських МіГ-23 під час другого інциденту в затоці Сідра (див. другий інцидент в затоці Сідра)[15].
Участь F-14 в операції «Буря в пустелі» 1991 року складалася з бойового повітряного патрулювання (англ. Combat Air Patrol (CAP)) над Червоним морем і Перською затокою, а також з наземних місій, що включали ескорт ударів і розвідку. До останніх днів «Бурі в пустелі» повітряне домінування в країні було покладено на F-15 «Іґл» ВПС США через те, що накази про розподіл завдань (англ. Air Tasking Orders (ATO)) визначали основні наземні станції CAP для F-15. Правила ведення бойових дій (англ. Rules Of Engagement (ROE)), які діяли, також вимагали суворого визначення "свій-чужий" при використанні озброєння за межами візуальної видимості, такого як AIM-7 Sparrow і особливо AIM-54 Phoenix. Це заважало Томкетам використовувати свою найпотужнішу зброю. Крім того, потужні випромінювання радара AWG-9 виявляються на великій відстані за допомогою приймача попередження про радіолокаційне випромінювання. Іракські винищувачі рутинно відступали, щойно Томкети "засвічували їх" за допомогою AWG-9[16][17]. ВМС США зазнали єдиної втрати F-14 від дій ворога 21 січня 1991 року, коли BuNo 161430, F-14A, модернізований до F-14A+, з VF-103 був збитий ракетою SA-2 під час ескортної місії поблизу авіабази Аль-Асад в Іраку. Обидва члени екіпажу вижили після катапультування: пілот був врятований силами спеціальних операцій ВПС США, а офіцер радіолокаційного перехоплення був захоплений іракськими військами як військовополонений до кінця війни[18]. Літак з VF-1 також здійснив останнє ураження F-14 у службі США, знищивши вертоліт Мі-8 ракетою AIM-9 Sidewinder[19].
У 1995 році F-14 із VF-14 та VF-41 брали участь в операції «Обдумана сила», а також в операції «Союзна сила» у 1999 році. У 1998 році VF-32 та VF-213 брали участь в операції «Лис пустелі». 15 лютого 2001 року до арсеналу F-14 було додано Joint Direct Attack Munition (JDAM). 7 жовтня 2001 року F-14 очолили деякі з перших ударів по Афганістану, що ознаменувало початок операції «Нескорена свобода», а перший скид JDAM з F-14 відбувся 11 березня 2002 року. F-14 із VF-2, VF-31, VF-32, VF-154 і VF-213 також брали участь в операції «Свобода Іраку». F-14D з VF-2, VF-31 та VF-213 отримали можливість використання JDAM у березні 2003 року[20]. 10 грудня 2005 року F-14D з VF-31 та VF-213 були модернізовані системою ROVER III для передачі зображень на наземного передового авіанавідника (FAC - Forward Air Controller)[21]. ВМС США вирішили зняти F-14 з експлуатації, а F/A-18E/F Super Hornet зайняв їх місце для виконання функцій захисту флоту та ударних операцій, які раніше виконували F-14[22][23].
Спочатку закінчення експлуатації F-14 було заплановано на 2008 рік, але успішне введення в дію винищувачів F-18E/F Super Hornet дозволило зробити це раніше встановленого терміну.
F-14 офіційно знято з озброєння ВМС США 22 вересня 2006 року, останній політ ескадрильї VF-31 і VF-213 з авіаносця «Теодор Рузвельт», оснащених F-14D, відбувся 10 березня того ж року, всі літаки моделей A і B були виведені до резерву ще раніше[24].
Фактичний останній політ F-14 на службі в США відбувся 4 жовтня 2006 року, коли F-14D з VF-31 був перевезений зі станції авіації ВМС США Ошеана, Вірджинія до аеропорту Республіка на Лонг-Айленді, Нью-Йорк[25]. Залишені цілі літаки F-14 у США були перевезені та зберігалися в 309-й групі з технічного обслуговування та відновлення авіаційної техніки "Boneyard" на авіабазі Девіс-Монтен в Аризоні. У 2007 році ВМС США оголосили про плани знищити залишені F-14, щоб запобігти придбанню будь-яких компонентів Іраном[26]. У серпні 2009 року 309-та AMARG заявила, що останні літаки були відправлені на HVF West у Тусон, Аризона, для знищення. На той час лише 11 F-14 залишалися в пустельному сховищі[27].
Іран був єдиною країною, куди експортувалися F-14. Усього було поставлено 79 літаків, які брали участь в ірано-іракській війні. Незважаючи на проблеми із запчастинами, «Томкет» досі експлуатуються іранськими ВПС.
Іран замовив 80 винищувачів разом з озброєнням (серед них 714 AIM-54A Phoenix, з яких поставили лише 284) і запчастинами в 1974 році. Перший F-14 прибув у січні 1976 року, модифікований лише шляхом видалення засекреченої авіоніки, але оснащений більш потужними двигунами TF30-414 та відсутністю обладнання для посадки на авіаносці. Наступного року було доставлено ще 12 літаків. Тим часом у США тривало навчання перших груп іранських екіпажів ВМС США; один з них успішно збив цільовий дрон ракетою Phoenix на висоті 50 000 футів (15 км). Весь парк літаків почав службу трьома роками пізніше, до того часу було навчено більше 120 екіпажів і майже стільки ж наземного персоналу[28] .
Незважаючи на ісламську революцію 1979, в результаті якої були припинені всі відносини з США, іранські Tomcat залишалися боєздатними, але поставки озброєння і запчастин припинились.
У ВПС Ірану F-14 стояли на озброєнні в чотирьох ескадриліях. Через рік вони взяли участь у війні з Іраком, під час якої їхні пілоти знищили понад 200 цілей. Хоча кількість цілей залишилася неуточнена, більше 25 з них були знищені ракетами AIM-54 Phoenix. Також в ближньому бою F-14 показали себе маневренішими за МіГ-23. Загалом за час війни було втрачено чотири машини, дві в бою і дві через катастрофи. Але через відсутність запчастин ефективність літаків значно знизилась. Іранські інженери змогли налагодити виробництво деяких запчастин на власних підприємствах, а заради поповнення боєзапасу було модифіковано зенітну ракету MIM-23 (модифікована версія стала називатись AIM-23), але через великі габарити останньої їх можна було закріпити лише три штуки.
За даними досліджень Тома Купера та Фарзада Бішопа, Іран заявив, що їхні F-14 збили щонайменше 160 іракських літаків під час Ірано-іракської війни, включаючи 58 МіГ-23 (15 з них підтверджені за даними Купера), 33 Mirage F1, 23 МіГ-21, 23 Су-20/22, дев'ять МіГ-25 (один з них підтверджений за даними іракських джерел), п'ять Ту-22, два МіГ-27, один Мі-24, один Dassault Mirage 5, один B-6D, один Aérospatiale Super Frelon і два невстановлені літаки. Незважаючи на обставини, з якими стикалися F-14 та їхні екіпажі під час війни проти Іраку, — відсутність підтримки від ДРЛВ, літаків AEW і Ground Control Intercept (GCI) — F-14 виявився успішним у бою. Він досяг цього в умовах протистояння з ворогом, який постійно вдосконалював свої можливості та отримував підтримку від трьох великих країн — Франції, США та СРСР. Частково успіх пояснюється стійкою економікою Ірану та персоналом ВПС Ірану.
Іракська армія стверджувала, що збила понад 70 F-14, Система іноземного мовлення у Вашингтоні, округ Колумбія, оцінила втрати Ірану у 12-16 F-14 під час війни. Купер пише, що три F-14 були збиті іракськими пілотами, а чотири – іранськими зенітними ракетами ППО. Ще два «Томкета» були втрачені за невідомих обставин під час бою, і сім розбилися через технічні несправності або аварії[29]. Під час війни ВПС Ірану втратили десять F-14, один з яких був втрачений через зупинку двигуна, один за невідомих обставин, два збиті іранськими зенітними ракетами HAWK, два – МіГ-23, і чотири – Mirage F1. Існують також непідтверджені повідомлення про збиття ще 10 «Томкетів»[30].
Під час Ірано-іракської війни ВПС Ірану втратили 6 F-14 від вогню іракських пілотів, при цьому отримавши понад 160 повітряних перемог. Після закінчення війни в Ірану ще залишалося 58 «Томкетів»[31][32].
31 серпня 1986 року іранський F-14A, озброєний щонайменше однією ракетою AIM-54A, дезертував до Іраку. Потім знову 2 вересня 1986 року інший іранський F-14A втік до Іраку [33][34]. Крім того, один або кілька іранських F-14A було доставлено до Радянського Союзу в обмін на технічну допомогу; принаймні один з екіпажу втік до Радянського Союзу. Проте іранці категорично заперечували, що постачали F-14 до СРСР[35].
24 липня 2002 року іранський F-14A протистояв двом азербайджанським МіГ-25, які загрожували іранському P-3F. F-14 захопив радаром один з МіГів, після чого той розвернувся. Це сталося під час напруженості через спроби Азербайджану вести розвідку на наявність нафти у іранських водах Каспійського моря[36].
У 2008 році на озброєнні Ірану перебувало понад 40 літаків. І в кінці 2006—2007 років вони не лише провели декілька безкровних повітряних зустрічей з американськими і британськими винищувачами, які діють вздовж кордонів Ірану, але також збили два розвідувальні безпілотні літальні апарати (імовірно США) у повітряному просторі Ірану.
За оцінками Combat Aircraft, в Ірані у 2009 році було близько 44 F-14[37]. Aviation Week оцінив кількість діючих F-14 у січні 2013 року в 19 одиниць[38], а FlightGlobal оцінив, що в 2014 році на службі було 28 F-14[39].
26 січня 2012 року іранський F-14 зазнав аварії через три хвилини після зльоту. Обидва члени екіпажу загинули[40].
У листопаді 2015 року повідомлялося, що іранські F-14 супроводжували російські бомбардувальники Ту-95, Ту-160 і Ту-22М під час авіаударів у Сирії проти Ісламської держави Іраку та Леванту[41][42].
14 травня 2019 року іранський F-14 зазнав аварії під час посадки в аеропорту Ісфахан-Шахід Бехешті. Обидва члени екіпажу катапультувалися і вижили[43].
Нижче наведено список видатних льотчиків, які керували F-14 протягом його історії служби.
Іран
США
У Іран планувалося відправити 80 літаків, проте було поставлено тільки 79; 80-й іранський літак залишився у ВМС США.
Характеристики наведено для F-14D Super Tomcat. Дані взяті з U.S. Navy file[61], Spick[62] Flight International March 1985[63]
Дизайн логотипа Tomcat був створений, коли директор презентаційних послуг компанії Grumman, Дік Мілліган, і один з його художників, співробітник Grumman Джим Родрігес, отримали завдання створити логотип від директора з розвитку бізнесу компанії Grumman і колишнього пілота №5 "Blue Angels" Норма Гандії[64]. За словами Родрігеса: "Він попросив мене намалювати реалістичного кота Tomcat в боксерських рукавичках і трусах, з шестизарядником на лівому боці, де розташовані гармати на F-14, разом з двома хвостами." Кота було намальовано після того, як було знайдено таббі-кота, використаного для фотографій, і названого "Tom". Логотип пройшов через багато варіацій, включаючи одну для тодішніх ВПС Ірану, названу "Ali-cat". Супроводжуючий слоган "Anytime Baby!" ("У будь-який час, крихітко!") був розроблений Нормом Гандією як виклик ВПС США та їхньому McDonnell Douglas F-15 Eagle[64][65].
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.