Loading AI tools
З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Лю́лька, діал. фа́йка[1], цибу́х[2], цупе́чка[3] — пристрій для куріння тютюну та інших рослинних речовин, який складається з мундштука та стамелю. Люльки були широко розповсюджені в усьому світі, однак з початку XX століття їх поступово витіснили цигарки.
Сучасні люльки для тютюнопаління виготовляють з бріару, рідше використовують морську пінку, морту, тикви та кукурудзяні качани. Усі інші матеріали, переважно мають декоративний характер і не рекомендуються для використання за прямим призначенням.
Люлька є найстарішим пристосуванням для вдихання диму тліючого тютюну чи інших речовин. Найдавніша знахідка на території Лаосу вказує, що люди винайшли люльку більше ніж 5000 років тому.[4]
У Північній Америці автохтонне населення використовувало люльки з катлініту, які прикрашалися пір'ям, кістками та намистинками з різноманітних матеріалів (відома усім «люлька миру»), тоді як в Південній Америці їх виготовляли з місцевих порід дерев. В Європі основним матеріалом для виробництва слугували глина та порцеляна — були багаторазові та прості люльки, проте з часом, коли люлькопаління стало невід'ємною частиною культури, майстри почали виготовляти складніші, чудово прикрашені люльки з різноманітними елементами декору, з коштовним камінням та слонової кістки, а мундштуки виготовляли з бурштину. Найбільшого розповсюдження серед аристократії та військової еліти XVIII—XIX століть (особливо гусарів) мали люльки форми «штумель» (від нім. Stummel — «недопалок»). Найбільше славилися виготовленням люльок-штумелів голландські та німецькі майстри. Серед бідніших верств європейців популярними були глиняні люльки вкоротшеної форми (англ. cutty). В Азії основним матеріалом виготовлення був бамбук. Зокрема в Японії наприкінці XVII століття набули популярність кісеру — люльки, що мали довгий бамбуковий мундштук та маленьку металеву чашу. З часом люльку повністю почали виготовляти з металу[5]. В Африці для виготовлення люльок використовували кістки та роги тварин, а також гарбузи, з яких і досі виготовляють люльки.
З часом у Північній Америці основним матеріалом став кукурудзяний качан, а в Європі — бріар та пінка.[6].
Популярністю «кукурузки» зобов'язані Хендріку Тіббі, який в 1867 році оселився в місті Вашингтон, штат Міссурі і заснував там меблеву компанію. В перервах він також виробляв з кукурудзяного качана люльки собі і своїм сусідам. З часом його невелике хобі переросло у бізнес. Він покинув столярство і заснував англ. «H. Tibbe & SonCo», яка в 1907 році стала більш відомою як англ. «Missouri Meerschaum Company». Відомими шанувальниками цієї компанії були Марк Твен та генерал Дуглас Макартур (на честь якого була названа його улюблена люлька з великою чашею та довгим чубуком)[7].
В Європі монополію глиняних та порцелянових люльок потіснили австрійці, які на початку XVIII століття почали виробляти люльки з османської та марокканської пінок. З часом, після відкриття та популяризації такого матеріалу як бріар, про глину та порцеляну геть забули, проте пінка практично не втратила свої позиції. Вважають, що люльки почали виготовляти з бріару на початку XIX століття на у місті Сен-Клод, що у Франції. Саме в цьому місті вперше помітили чудові якості цієї деревини, виготовляючи з неї коробки для зберігання солі та нюхального тютюну. На початку XX століття бріар практично повністю витиснув пінку з використання в Європі, і посідає панівне місце і досі . Бріар поширився на увесь світ і став конкурентом «кукурузки» в США.
Одним з перших виготовляти люльки з бріару почав італієць Фернандіно Россі в 1886 році, котрий оцінив якості і властивості люльок виготовлених в містечку Сен-Клод. З часом використання розповсюдилося на всю Італію, переважно на терени Сицилії та Сардинії, де малюнок бріару був особливо чудовим, а якість вищою від французького. До середини XX століття італійські майстри задавали моду серед люлькових майстрів в усій Європі. Невелику конкуренцію їм складали англійські майстри. Проте в 1960-х роках сталася справжня революція, яка почалася в Данії зі шведа Сікстена Іварссона. З того часу і дотепер панівну роль в моді на люльки відіграють данські майстерні, такі як дан. Sixten Ivarsson, дан. W.Ø Larsen та дан. Poul Rasmussen[8].
Куріння люльки у різних народів
В Україні люлька з'явилася на початку XVII століття, потрапила з Османської імперії (на користь чого свідчить тюркське походження слів «тютюн» та «люлька») та стала надзвичайно популярною серед козацтва. Існувало багато різновидів люльок. Серед найбільш поширених дослідники виділяють короткі люльки, так звані «носогрійки»[9], «люльки-бурульки», «обчиська», а також «товариські люльки» з чубуком у два метри завдовжки, прикрашені намистом, коштовним камінням, іноді з написом. Окрім них були ще коренкові, оковані міддю, завбільшки з великий кулак. Серед козацьких люльок траплялися також і привізні — порцелянові люльки, власниками яких були представники більш заможних верств населення[10].
Протягом століття козаки повністю копіювали османський стиль, проте наприкінці XVII століття на козацьких люльках почав з'являтися український орнамент. Також змінився і матеріал виготовлення мундштука — в той час як османські та європейські люльки були повністю виготовлені з глини, козацькі виготовлялися з деревини або очерету. З часом козаки почали виготовляти люльки повністю з деревини (вишня, груша). Серед козацтва були найпоширеніші «носогрійки» — люльки з короткими мундштуками[11]. У часи Гетьманщини заборонялося курити люльку на вулиці у нічний час. Нагляд за дотриманням правила виконувала нічна варта[12].
За народними повір'ями, у жодному разі не можна було різати люльки з осики — проклятого дерева, на якому за однією з версій повісився Юда. Не можна було різати люльки з дуба — дерева, священного для наших предків. Люльки з хвойних порід вважалися неякісними, оскільки їх смолистий запах цілковито заглушав аромат самого тютюну. Хоча інколи зустрічалися люльки для незаможних саме з сосни. Найчастіше матеріалом для мундштука служив порожнистий всередині очерет. Такі мундштуки практично ніколи не чистили — і коли в ньому накопичувалися смоли, його просто викидали, змінюючи на новий, адже матеріал для нього завжди був під рукою. Серед козацтва були поширені аксесуари до люльки і тютюну — кисети «капшуки» для зберігання тютюну, часто вишиті нареченою чи матір'ю, сталеві «кресала» для добування вогню, часто викувані у формі стилізованих тварин (вовки, коні, птахи тощо), «затичка» для набивання тютюну в люльку, «протичка» для чищення люльки. Люльку та аксесуари козаки носили частіше в поясі або в накладному мішку «гаману», який кріпили до пояса.[13]
Куріння вважалося мало не символом молодецтва, а «добра люлька» була поставлена в один ряд нарівні з «ясною зброєю» — холодною зброєю. Знаменитий гоголівський Тарас Бульба загинув лише тому, що не захотів, щоб його люлька дісталася ворогові[14].
Суміш трав, яку палили козаки до появи тютюну (більш-менш дешевий османський тютюн з'явився в Україні наприкінці XVII століття), досі є предметом дискусій серед істориків. Вважають, що це міг бути збір трав, котрі росли у степах України, а саме — деревій, чебрець, полин, будяк, валеріана лікарська, м'ята та борщівник. Крім вищезазначених рослин, які мали, як вважали козаки, суто лікарський вплив, в народному середовищі в курильні суміші додавали також трави, що мають сумнівне значення з точки зору практичної медицини, проте відповідали віруванням, наприклад, «чаклун-траву», «розрив-траву». Про «чаклун-траву» є наприклад згадка, що її курили козаки «щоб шабля не брала». У тих же запорожців існували й інші важливі для їх «фаху» рецепти:
Також на Січі існував цікавий звичай, в якому люлька виступає як предмет ритуальний, що використовується для колективних дій:
![]() |
У запорожців крім того, що кожен козак мав у себе люльку, а то була ще «общеська люлька», дуже великих розмірів, обсаджена намистом, дорогоцінним камінням, різними бляхами, іноді списана написами на кшталт «козацька люлька — добра думка», й з такої люльки потягував ціле громада або збори, коли обдумував яке-небудь підприємство або замишляли проти кого-небудь похід …
— Яворницький Д. І. Історія запорізьких козаків.[15]. |
![]() |
Люлька є важливим символом козацької доби, що відображено в численних піснях про козаків:
(…)
А позаду Сагайдачний (2)
Що проміняв жінку на тютюн та люльку необачний
Гей долиною, гей широкою необачний!
Гей вернися Сагайдачний (2)
Візьми свою жінку віддай тютюн-люльку необачний
Гей долиною, гей широкою необачний![16]
(…)
А я бідний, безталанний;
Степ широкий – то ж мій сват,
Шабля, люлька – вся родина,
Сивий коник – то ж мій брат[17]
Проте, період розквіту люлькового ремесла не закінчився за часів козацтва і не обмежувався територією Гетьманщини. Так, відомо, що в 1880 році на виставці в Коломиї, імператором Францом Йосифом І була придбана люлька відомого гуцульського майстра Юрія Шкрібляка.[18]. Також у виготовленні гуцульських металевих люльок прославилися такі майстри як Лукин Дутчак (кінець XVIII-поч. XIX ст.) з села Брустуріва, Никифор Ребенчук (1876—1949) з села Яворова (славився виготовленням з латунних блях гуцульських люльок, які майстерно прикрашав гравіруванням), Василь Самокіщук з села Соколівки, Федір Харінчук (1872—1940), Дмитро Харінчук, Іван Миронюк (1880—1957) з села Красноїлля.[19]
Про важливу роль люльки серед населення Західної України також свідчать часті згадки про неї в прислів'ях, байках і піснях:
Існує безліч приказок та численні прислів'я на тему люльки[21][22]:
Люлька складається з двох основних частин — стамеля (складається з чаші, тютюнової камери, цибуха з гніздом) і мундштука (складається з шийки мундштука, власне мундштука, витонченої частини мундштука і загубника)[23].
Чаша (англ. bowl)— це кругла широка частина люльки, усередині якої знаходиться тютюнова камера. Вершина чаші називається обідком/голівкою (англ. Rim/Head) а дно ногою (англ. Foot)[23].
Тютюнова камера (англ. tobacco chamber)— частина чашки люльки, що заповнюється тютюном. Розміри камери підбираються в залежності від кількості тютюну, який звичайно хоче палити люлькокур. Також вважається, що великі камери найкраще підходять до тютюну, який згоряє відносно швидко, маленькі — до повільно тліючого. На стінках тютюнової камери в процесі куріння утворюється шар нагару (англ. Char/Cake), що до певної товщини (близько 1,5 мм[24]) виконує корисні функції — захист від перегріву, вбирання вологи та покращення смаку тютюну. Такий захисний шар іноді наносять вже при виготовленні люльки — цей процес називається карбонізацією (частина люлькокурів вважає, що краще відразу видаляти карбонізацію і обкурювати люльку як звичайну), але найчастіше це не позбавляє від подальшого обкурювання вручну. Досі існує полеміка з приводу необхідності та розміру нагару в камері — є як прихильники повного видалення нагару після кожної чистки, так і прихильники того, аби нагар був товщим ніж 1,5 мм. Дно тютюнової камери (або місце її проєкції на чаші) називають п'ятою (англ. Heel)[23].
Цибух або чубук (англ. shank) є продовженням чаші, їх практично завжди роблять з однієї заготовки. Усередині цибуха знаходиться димовий канал від чаші до мундштука. Поверхня чубука яка контактує з мундштуком називається торець чубука (англ. Shankface)[23].
Мундштук[25] (англ. stem) — частина люльки, один кінець якої курець тримає в роті, а другий з'єднаний з цибухом. Зазвичай виготовляється з акрилу чи ебоніту. Рідше трапляються мундштуки з бурштину та дерева. Часто прикрашається кільцем/ферулою (англ. Band) з різноманітних матеріалів — бурштину, срібла, слонової кістки, екзотичних порід дерев тощо. Виділяють чотири основні форми мундштука (в перерізі):
Існує чотири основні види мундштука:
Загубник або прикус (англ. lip) — це закінчення мундштука, яке тримають між зубами і губами. Його форма багато в чому визначає одержувані при палінні відчуття.
Звичайний загубник традиційної та найпоширенішої форми: загубник плаский, однаковий за шириною з витонченою частиною мундштука і дим з розширення до виходу каналу потрапляє безпосередньо на язик. Така форма має назву англ. standart bit («класичний») або англ. fishtail («риб'ячий хвіст» — якщо загубник перевищує за шириною витончену частину мундштука). Щоб уникнути прямого потрапляння диму на язик, був винайдений особливий вид загубника — системи англ. Peterson (англ. P-lip). У цьому випадку дим виходить через отвір у верхній частині мундштука в напрямі піднебіння. Кінчик язика при цьому розташовується у невеликій виїмці мундштука. Переваги цієї форми актуальні не для всіх — для деяких курців дим, що йде до піднебіння, менш приємний, ніж при контакті з язиком. Люльки з таким загубником трохи важче чистити. Також існують більш рідкісні форми загубників як англ. double bore bit, англ. denture bit тощо.[23].
Шийка мундштука або шип, цапфа, тенон (англ. tenon) — частина мундштука, за допомогою якої він з'єднаний з пазом/гніздом/мортизою (англ. Mortize) — виїмкою в чубуці. Найслабша частина конструкції. Практично завжди виготовляється з того ж матеріалу, що і мундштук. На початку ХХ сторіччя часто виготовлявся з металу, нині іноді трапляються вклеєні шийки із тефлону. Також існує спосіб кріплення мундштука до чубука без використання шийки мундштука — англ. Army Mount/Spigot, коли конусоподібний мундштук безпосередньо вставлявся в чубук — цей спосіб був вигаданий Чарльзом Петерсоном під час Першої світової війни для солдаів, у яких часто ламалась шийка мундштука[23].
Димовий канал (англ. air passage) — простір, по якому дим проходить від чаші до мундштука через чубук[26]. Може бути розрахований на використання вставного фільтру чи охолоджувача. Якість обробки каналу впливає на властивості люльки в цілому.
Фільтр — змінна вставка в димовому каналі для регулювання та охолодження димового потоку[27]. Зазвичай виготовлений у вигляді картонної гільзи з активованим вугіллям або паперової скрутки діаметром 3, 6 або 9 мм. Зустрічаються фільтри у вигляді циліндра з бальси, а також інші екзотичні і саморобні конструкції. Найбільш прийнятними з боку смакових та очисних властивостей є бальсові фільтри. Люлька спеціально виготовляється під фільтр певного розміру, але фільтрову люльку можна використовувати і без фільтра або зі спеціальним багаторазовою вкладкою, котра його замінює. Вважається, що фільтр так само служить для адсорбції нікотину і смол, а також для зниження вмісту вологи в тютюновому димі. Майже всі фільтри впливають на смакові відчуття, а якщо тютюн дуже ароматний або гострий, фільтр може захистити від печії на язиці. Але при палінні високоякісних тютюнових сумішей часто поглинаються найніжніші смакові тони, які, власне, і приносять задоволення курцеві. Менше за інших на смак впливають фільтри з бальсового дерева, пінки або паперу. Якщо не витягати фільтр після куріння, то накопичену ним вологу він повертає деревині і люлька псується.
Охолоджувач — аналог фільтру. Він також розташовується у димовому каналі. Зазвичай це невеликий шматок алюмінію довжиною до сантиметра, який застосовується для охолодження диму. На практиці зазвичай не працює, тому часто не використовується. На відміну від люльок з фільтром, не вимагає вставляти на своєму місці спеціальних вкладок[27].
Здавна люльки виготовляли з тих порід деревини, котрі притаманні тій чи іншій місцині. Для виготовлення люльки використовувались стовбури, гілки та кореневища дерев. Так, в Німеччині це була деревина бука, а в Італії — оливкового дерева. В Україні, як і в інших країнах люльку виготовляли і продовжують виготовляють з вишні, липи, берези, груші, дуба, клена, бука, червоного дерева та інших порід. Найбільшого поширення і популярності серед майстрів набув верес, або бріар (фр. bruyère), завдяки своїм властивостям - щільності, вогнетривкості та іншим. Дехто навіть поширює думку, що всі інші люльки марнять смак тютюну, хоча це не так.
В той час як будь яка деревина підходить для виготовлення люльки, на сьогодні найкращим матеріалом вважають пухлиноподібні утворення на деревах (відомі як капи), а точніше — вже понад століття найкращим матеріалом для виготовлення люльок вважається верес, або бріар, який добувають з капів коріння еріки деревоподібної (у Франції ця рослина має назву фр. Bruyère, в той час в усьому світі використовують назву «еріка»). Бріар використовується з XIX століття[28]. В залежності від країни походження, структури волокон, наявності дефектів на кшталт каверн (порожнин) чи сендпітів (врослих піщинок) ціна на бріар значно коливається. Якість вихідного бріару істотно впливає на вигляд там властивості люльки. Заготівля якісного бріару потребує особливої майстерності, його потрібно правильно збирати, різати, кип'ятити, сушити, витримувати і, зазвичай, люлькові майстри самі цим не займаються.
Деякі люльки роблять з капів таких дерев як береза, липа, вишня та багатьох інших, проте такі матеріали мають гірші властивості.
Іноді зустрічаються люльки виготовлені з морти — деревини дуба, що сотні років був похований під мулом водойм. Матеріал досить термостійкий, надзвичайно добре всмоктує вологу, що робить його дуже придатним для виготовлення люльок. Колір, в залежності від кількості в ньому мінералів (а не віку) буває від чорного до рожевого з візерунком річних кілець[29].
Пінка — білий пористий мінерал, основні поклади якого знаходяться в Туреччині. Використовується із XIX століття. Такі люльки називають пінковими[30]. Пінкова люлька зазвичай прикрашена різьбленням. У старовинних люльках з самої пінки робилася тільки чашка, а чубук і мундштук були звичайно дерев'яними. Дорожчі люльки мали пінкового чубука, складеного з декількох частин; для мундштуків використовувався бурштин. Сучасні пінкові люльки за формою та конструкцією близькі до бріарових. Дешеві люльки зазвичай зроблені із пресованої крихти, яку не можна порівняти зі справжньою люлькою з монолітної пінки. При обкурюванні біла пінка набуває коричневого кольору. Також пінка є обов'язковим компонентом люльок Gourd Calabash (або Gourd Calabash «підробок», де гарбуз замінюють більш дешевим червоним деревом чи бріаром), де використовується для виготовлення вставки до гарбузового стамелю. Особливість люльок з даного матеріалу є те, що їх можна багаторазово палити (при цьому не боятися перегрівання і прогару), вони крихкі (якісні компанії виробники завжди продають разом з люлькою спеціальний футляр для неї) та вимагають особливого догляду (наприклад, недопустимість утворення нагару).
Глина раніше широко використовувалася для виготовлення люльок[31]. Європейські люльки з глини зазвичай були цільними, мали маленьку чашку і довгий тонкий цибух (він же мундштук). У них був характерний виступ під чашкою, призначений для того, щоби сильно нагріту люльку можна було безпечно спирати об стіл. Такі люльки легко ламалися, але вони вироблялися масово і коштували дешево. Їх можна було давати покористуватися (наприклад, у готелі — відвідувачам). Людина могла для гігієни просто відламати кінцівку цибуха або просмажити люльку до червоного на вогні в печі або каміні. Османські та козацькі глиняні люльки, навпаки, мали глиняну чашу, дерев'яний мундштук і за конструкцією були подібні до пінкової. Сьогодні глиняні люльки практично не зустрічаються та не використовуються.
Люльки з порцеляни з'явилися на початку XVIII століття, одразу ж після поширення цього матеріалу в Європі. Особливу популярність мали порцелянові люльки у формі англ. Stummel (нім. HolländischesModell — голландська модель), коли чаша нагадувала по формі тюльпан, і з'єднувалася з допомогою ніжки з основною конструкцією (яку раніше виготовляли з рогу, а потім також стали виготовляти з порцеляни), яка переходила у довгий мундштук. Як і глиняні люльки — наразі практично не зустрічаються і не використовуються[32].
З гарбуза із чашами з морської пінки виготовляють найцінніші люльки — англ. Gourd Calabash (обидва слова означають гарбуз)[33]. Але ці люльки складні у виготовленні (під час вирощування гарбузові придають штучну форму, яка необхідна для майбутньої люльки) і досить дорогі. Тому виробники використовують бріар або цінні породи дерев (червоне дерево), видаючи їх за гарбузові. Основною особливістю гарбузових люльок є повітряна камера, розташована нижче чаші, в якій дим охолоджується, висушується і пом'якшується. Чаша з морської пінки дозволяє спокійно курити люльку, без страху за перегрів і подальший прогар люльки. Відомими виробниками люльок з даного матеріалу є компанія «нім. Strambach»[34]. В пострадянських країнах пов'язані з образом Шерлока Холмса, що є частковою помилкою. Насправді, Шерлок Холмс з книг Конана Дойля використовував ще популярну і поширену в ті часи люльку Cutty з глини, що не прийняли до уваги творці радянських екранізацій.[35]
«Кукурузки» були поширені в Америці в XIX — початку XX ст. Основним і найбільш відомим виробником люльок високої якості з даного матеріалу є англ. Missouri Meerschaum Company[7] — одна з небагатьох компаній, що пережили «бум» цигарок в США в середині XX ст. Існує поширений міф про те, що «кукурузки» недовговічні і швидко прогоряють. Насправді, при правильному догляді і правильному курінні ці люльки можуть послужити власникові понад 20 років. Основним плюсом даного типу люльок є дуже низька ціна. Також існує думка про те, що найкраще смак тютюну можна відчути саме при курінні його в «кукурузці». Догляд за люлькою нагадує догляд за люльками з бріару.
Також у рідкісних випадках люльки виготовляють з синтетичних матеріалів, скла (для наркотичних речовин) та різноманітних металів (кісеру). Плюсом таких матеріалів є можливість легко надавати люлькам різноманітних форм і кольорів, та їх висока жаростійкість.
Форми люльок складалися історично серед майстрів люльок. Деякі з цих форм винайдені лише заради естетики, тоді як інші зумовлені функціональними особливостями. Наприклад, англ. Pot підходить для швидкого викурювання люльки; англ. Stubby та англ. Vest Pocket транспортабельні, оскільки мають малі розміри/складаються; англ. Poker можна ставити на рівну поверхню і вона не перевернеться завдяки плоскому дну; англ. Cavalier має спеціальну ємність, де осідають продукти, що виділяються при палінні люльки (наприклад, смоли); англ. Churchwarden підходить людям, які не люблять тримати люльку в зубах, але водночас воліють розслабити руку.
Практично кожна з прямих класичних форм (крім форм англ. Canadian family) може бути виконана із зігнутим чубуком і мундштуком. Тоді до назви додається слово «бент» (англ. Bent) (максимальний бент називається «фулл бент»; проміжні варіанти — 1/8 (найменший, ледь помітний) , 1/4 (помітний), 1/2 (сильний, майже фулл бент)). Деякі зігнуті форми люльок мають власну назву (приклади наведено нижче; зображення деяких форм люльок нижче одразу подаються у вигляді бентів).
Загальноприйнятої класифікації зараз не існує. Тут представлена найпоширеніша класифікація (натисніть РОЗГОРНУТИ праворуч →)[36][37][38][39][40].
Назва форми | Підвид | Опис | Зображення |
---|---|---|---|
Канадська сім'я (англ. Canadian family) | Лісоруб (англ. Lumberman) | більярд з довгим чубуком овальної форми, сідлоподібний мундштук | ![]() |
Ліверпуль (англ. Liverpool) | більярд з довгим чубуком круглої форми, клиноподібний мундштук | ![]() | |
Ловат (англ. Lovat) | більярд з довгим чубуком круглої форми, сідлоподібний мундштук | ||
Канадка (англ. Canadian) | більярд з довгим чубуком овальної форми, клиноподібний мундштук | ||
Яблуко (англ. Apple) | довжина чубука та висота чаші однакові, чаша кругла, мундштук зазвичай клиноподібний | ![]() | |
Бульдог (англ. Bulldog) | ромбічний мундштук та чубук з чашею, схожою на дві з'єднаних основи конуса між якими є дві лінії; чаша нахилена трохи уперед | ||
Родезійка (англ. Rhodesian) | бульдог з круглим чубудком та мундштуком | ||
Бича шапка (англ. Bullcap) | англ. Rhodesian з великою чашею та прямим мундштуком та чубуком | ||
Бик-американський лось (англ. Bullmoose) | 1/4 бент англ. Rhodesian з масивним мундштуком | ||
Покер (англ. Poker) | більш циліндрична чаша ніж у більярду та плоске, рівне дно | ![]() | |
Вишневе дерево (англ. Cherrywood) | англ. Poker з бентом | ![]() | |
Більярд (англ. Billiard) | чаша циліндрична, чубук по довжині приблизно дорівнює висоті чаші | ![]() | |
Угорець (англ. Hungarian) | більярд з фулл бентом | ![]() | |
Обрубок (англ. Stubby) | більярд з дуже коротким чубуком і мундштуком | ||
Горщик (англ. Pot) | більярд із низькою чашею | ![]() | |
Димохід (англ. Chimney/Stack) | більярд з високою чашею | ||
Овал (англ. Oval) | більярд з овальною чашею | ||
Бренді (англ. Brandy) | чаша нагадує по формі стакан для бренді, має клиноподібний мундштук | ![]() | |
Панельний більярд (англ. Panelled Billiard) | більярд з чашею, що нагадує куб (має чотири симетричні плоскі грані) і має круглий чубук | ||
Квадрат (англ. Foursquare) | панельний більярд, що має не круглий, а квадратний чубук | ![]() | |
Церковний староста (англ. Churchwarden) | довжина люльки (без чаші) від (приблизно — точної міри не існує) 20 см. Також називають лізенпфайфе (нім. Lesepfeife) — люлька для читання. | ![]() | |
Дублін (англ. Dublin) | має конічну форму чаші | ![]() | |
Зулу (англ. Zulu/Woodstock) | англ. Dublin з 1/8 бент | ![]() | |
Груша (англ. Pear/Acorn) | англ. Zulu/Woodstock з максимально округлою чашею | ||
Принц (англ. Prince) | заокруглена, сплощена чаша, круглий чубук та довгий мундштук без бенту (але коротший ніж в англ. Churchwarden). Названа на честь Едуарда VII | ![]() | |
Дипломат (англ. Diplomat) | англ. Prince з овальною чашею, овальним чубуком та 1/8 бента | ||
Помідор (англ. Tomato/Ball) | чаша кулястої форми | ||
Письменник (англ. Author) | англ. Tomato/Ball з більш заокругленою чашею, що формою нагадує англ. Prince чи англ. Diplomat, з круглим чубуком і має 1/4 чи 1/8 бент | ![]() | |
Віслючий горіх (англ. Hawkbill/Donkeynut) | більш масивний англ. Tomato/Ball, з довгим чубуком і коротким мундштуком | ||
Яйце (англ. Egg) | чаша формою схожа на яйце | ||
Дядько Поль (англ. Oom Paul) дана форма виділяється тільки в класифікації англ. Milan Pipe Club — в усіх інших класифікаціях об'єднана з англ. Hungarian |
англ. Egg з фулл бентом. Названа на честь Поля Крюгера, який популяризував цю форму | ||
Тиква (англ. Calabash) | нагадує формою англ. Gourd Calabash, але виготовлений не з тикви і практично завжди без пінкової вставки | ||
Тиква-тиква (англ. Gourd Calabash) | англ. Calabash виготовлений з тикви і вставки з морської пінки. Має специфічну форму, яка обумовлена сировиною, з якої люлька виготовляється | ||
Нагрудна кишеня (англ. Vest Pocket) | унікальна люлька, з овальною чашею, яка може компактно складатися при повороті мундштука на 180° | ||
Ріг (англ. Horn) | чаша формою нагадує мисливський ріг, мундштук практично завжди не продовжує контур чаші, а виділяється (сідлоподібний тощо) | ||
Оліфант (англ. Oliphant) | англ. Horn, що поступово пропорційно звужується від чаші до загубника мундштука і утворює композицію схожу на бивень слона. На відміну від поширеної думки назва походить від схожості з формою оліфанта (різновид горна) Роланда, а не від схожості з бивнем/хоботом слона | ![]() | |
Вершник (англ. Cavalier) | люлька з унікальною системою додаткового очищення диму за допомогою додаткового чубука, що тягнеться нижче чаші і має знімну кришечку для чищення. Чаша зазвичай циліндричної, округлої форми | ||
Риба, що надувається (англ. Blowfish) | люлька з асиметричною чашею та чубуком | ![]() | |
Кайло (англ. Pickaxe) | чаша нагадує формою кайло | ||
Ковзаняр (англ. Skater) | нагадує формою ковзани, хоча деякі вважають, що люлька більше схожа на сокиру | ![]() | |
Дон (англ. Duke/Don) | не має чубуку. Чаша зазвичай циліндричної форми | ||
Ескімо (англ. Ukelele/Eskimo) | люлька створена цілком з однієї заготовки, тобто не має змінного мундштука. Чаша нагадує формою сплюснутий англ. Bulldog | ||
Вулкан (англ. Volcano) | чаша конічна, нагадує вулкан, часто має плоске, рівне дно | ![]() | |
Огризок (нім. Stummel) | популярна в XVIII—XIX століттях форма, з якої виготовляли порцелянові люльки, наразі рідко виготовляється з морської пінки. Чаша у вигляді тюльпану кріпиться до чубука. За рахунок чубука та/або мундштука мають велику довжину | ||
Вкорочена (англ. Cutty) | раніше популярна форма для глиняних люльок — відрізнялася наявністю особливою шпори, необхідної для захисту камери. Наразі рідко виготовляють з бріару і додають шпору як декоративний елемент. Чаша зазвичай у вигляді тюльпану, нахилена трохи уперед | ![]() |
Примітки:
Після надання форми, люлька має прийняти необхідний зовнішній вигляд (фініш), що досягається такими шляхами:
Метод обробки практично не впливає на функціональність люльки (фініші бласт та руст полегшують вагу люльки, що спрощує їх утримання в зубах) й має в більшій мірі естетичний характер. Також вид фінішної обробки впливає на ціну люльки, і найдорожчим вважається гладенький фініш, бо бріар для такої люльки має бути без косметичних дефектів та з гарним візерунком. Бласт та руст зазвичай є дешевшими фінішами у зв'язку з тим, що для таких люльок можуть використовуватися бріарові заготовки з косметичними дефектами. Часто майстри комбінують фініші — наприклад, залишаючи частину люльки гладенькою, а частину бластовою.
За три століття сама люлька і ставлення до неї зазнали значних змін. Із нехитрого та дешевого пристосування для куріння вона стала частиною іміджу. З масового виробу безіменних ремісників і великих механізованих фабрик люлька все більше стає коштовним та якісним товаром. Розвивається колекціонування рідкісних і високохудожніх зразків, утворюються клуби поціновувачів. Сотні світових майстрів та десятки фабрик виготовляють люльки для задоволення все більшого попиту на люльки. Деякі відомі з них[44]:
Активно розвивається індустрія виготовлення люльок завдяки таким відомим українським майстрам як[45]:
Для правильної ідентифікації люльки (щоб вас правильно розуміли інші люлькокури) необхідно спочатку вказати назву фірми виробника, або прізвище, ім'я майстра, потім вказати фінішну обробку люльки, форму люльки і в кінці можна додати інформацію про наявність/відсутність фільтру, вказати матеріал з якого вироблене кільце (ферула), якщо воно наявне (іноді просто додають загальну фразу англ. with deco).
Якщо люлька виставляється на продаж вказується її стан — чи з неї хтось курив (англ. estate) — і тоді її зовнішній вигляд оцінюється по 5 бальній шкалі, чи вона некурена. Також іноді додають рік створення люльки, якщо йде мова про старовинні вироби.
Як виняток вказують також: якщо люлька має специфічний тип загубника (наприклад англ. P-Lip загубник компанії «англ. Peterson»), якщо люлька має статус «люлька року»/«англ. pipe of the year» (статус серійних фабричних люльок; вказується рік статусу), люлька має специфічний вид мундштука (наприклад англ. Army bit).
Наявність чи відсутність охолоджувача та матеріал з якого виготовлена люлька зазвичай не згадують у назві (дана інформація іде в опис люльки; матеріал люльки не вказують бо в абсолютній більшості правильне найменування використовують для бріарових люльок). Для назви люльки (особливо форми і фінішу) використовують англійську мову.
Наприклад:
Під терміном англ. Hand Made (англ. Hand Cut) в більшості випадків мається на увазі люлька, яка виготовлена з мінімальним використанням верстатного обладнання. Такі люльки дуже цінуються за свою оригінальність, високу якість бріару та важку працю майстра, що і зумовлює їх високу вартість. Часто поняття англ. Hand Made плутають з поняттям «авторська робота», що є грубою помилкою, адже авторська робота може бути виконана майстром з допомогою верстатів та копіювального обладнання, але у той же час з використанням бріару високої якості та високим контролем якості і навпаки.
Критерії дан. Tonni Nielsen для бріарових люльок англ. Hand Made (англ. Hand Cut)[46]:
Фабричні люльки (масове виробництво) — для виробництва таких люльок використовують бріар низької та середньої якості. Бріар високої якості іде на люльки класу «англ. Hi Grade» та «англ. Hand Made». Копіювальна машина доводить блок до необхідної форми. Останні етапи виробництва проводяться вручну. Люльки фарбуються та лакуються (не плутати з англ. Hand Made фарбуванням, коли використовують морилки, а не фабричні фарби і замість лакування люльки поліруються «карнаубським воском»). Саме тому усі фабричні люльки мають однакову форму («люльки-близнюки») та досить низьку ціну.
англ. Hi Grade — «вищий клас» якості для люльок. Найкращі та найповніші критерії для надання люльці даного звання були розроблені Тареком Манаділлі, і включають в себе такі основні пункти як — люлька має бути англ. Hand Made, з чудовим дизайном, фінішною обробкою та «чудовим смаком» при курінні. В розгорнутому вигляді ці критерії такі[47]:
Додаткові[50]:
Наразі існує велика кількість тютюнових сумішей для люльок від різних виробників, які за своїм складом, способом нарізки та ступенем ароматизації можуть задовольнити примхи будь-якого сучасного люлькокура. До складу люлькових сумішей входять тютюни з усього світу — від англ. Virginia, який вирощують в США, і англ. Lataki, який вирощують в Сирії та на Кіпрі, до таких сигарних тютюнів (що також використовуються для куріння в люльці) як англ. Besoeki та англ. Sumatra, які вирощують в Індонезії. Спроба куріння у сучасній люльці трав'яних сумішей та наркотичних речовин призведе до псування люльки і унеможливлення в подальшому використовувати її для куріння тютюну.
У той же час існують модифікації далекосхідної люльки кісеру, які мають малий розмір чаші (часто виготовляється з таких матеріалів як скло або метал) і тому використовуються для куріння таких наркотичних сумішей у ній як марихуана, гашиш, гашишова олія, крек-кокаїн та опіум.
Для запобігання пошкодження люльки та покращення якості куріння існують певні поради щодо її використання:[51][52]
Французький кардинал Рішельє був затятим збирачем люльок для паління. Таке саме захоплення мав і французький генерал Вандамм, його колекцію згодом продали з аукціону за 60 000 франків[53]. До найвідоміших колекціонерів люльок належав італійський президент Сандро Пертіні[54].
У свій час зібрав чималу колекцію люльок Іван Могитич. Розпочавши збирати колекцію ще в 1964 році, він має люльки з різних областей України, навіть є з Меджибожа люлька, покрита темно-зеленою поливою. Особливо цінував колекціонер люльки з Гуцульщини, які виділяються вишуканими формами і красою орнаменту.[22]
Серед відомих люлькокурів можна зустріти композиторів[55], політиків[56], акторів[57], письменників[58] та лауреатів Нобелівської премії[59]:
Станом на 2012 рік у більшості обласних центрів України та у деяких великих містах функціонують клуби поціновувачів люльки. Більшість з них входять до складу Ukrainian Pipe Clubs Association (Українська асоціація люлькових клубів) — офіційного об'єднання люлькокурів України, президентом якої з моменту заснування до 2018 був Кирило Гороховський[60]. Зараз посаду президента асоціації займає Костянтин Шекіта. Українська асоціація люлькових клубів входить до складу всесвітньої організації люлькокурів англ. CIPC — Comite International des Pipe Clubs.
Список клубів, що входять до складу Ukrainian Pipe Clubs Association[61]:
За час свого існування, Українська асоціація люлькових клубів провела два кубки України з повільного куріння люльки (командне змагання між клубами України, що проводились тільки 2008 і 2010 року) та одинадцять відкритих чемпіонатів України з повільного куріння люльки (індивідуальне змагання між окремо взятими люлькокурами з України та усього світу; також приймаються до уваги результати команд, включно з нагороджуванням команди переможця)[68]. Станом на 2017 рік дев'ятий чемпіонат став найчисельнішим за всю історію України, зібравши понад 70 гостей чемпіонату. Крім того, з 2011 року по 2013 аналогічний чемпіонат місцевого рівня проводив «Клуб Шанувальників Люльки Донбас»[69]. У 2013 році була спроба створити традицію проведення міні-чемпіонатів по містах України, єдина особливість яких полягає у тому, що учасники використовують під час змагання свої люльки (форма і розмір яких оголошуються заздалегідь). Перший, та третій такий чемпіонат відбувся у місті Вінниця, другий же відбувся у Львові. Проте ідея не знайшла підтримки. З урахуванням бойових дій на території Донбасу, було вирішено створити аналог Кубку Донбасу, а саме — у 2015 році провести перший повноцінний Кубок Поділля у Вінниці[70] (станом на 2017 рік проведено 5 змагань) та проводити змагання у Львові — «Галицька Файка».
16 грудня 2012 р. набув чинності закон про повну заборону куріння в громадських місцях, зокрема, у закладах громадського харчування, що ставить під загрозу існування люлькових клубів в усій Україні (звичайним місцем зібрання клубів були ресторани, паби та віскі-клуби), та проведення чемпіонатів з повільного куріння люльки[60].
Від початку проведення АТО на сході України у складі як Збройних сил України, так і у складі добровольчих батальйонів перебуває значна кількість люлькокурів. Найбільша кількість припадає на Добровольчий український корпус, Айдар і батальйон Свята Марія, де внаслідок пропагування куріння люльки помітно збільшилася кількість шанувальників цього процесу[71]. Для забезпечення люлькокурів у зоні АТО тютюном на волонтерських засадах долучилися деякі люлькові клуби України, відомі українські люлькові майстри та рядові люлькокури з усієї України[72].
Кіногероїв-люлькокурів можна побачити в таких фільмах та телесеріалах як:
Серед люлькокурів можна зустріти і мультиплікаційних героїв таких мультфільмів як:
Своє місце люлька знайшла й в образотворчому мистецтві. Зокрема, популярний народний персонаж козак Мамай зображувався з люлькою. На відомій картині Іллі Рєпіна «Запорожці пишуть листа турецькому султану» люлька — атрибут козацького побуту. Із люлькою український художник Сергій Васильківський зобразив старого козака. Художник Рене Магрітт використав зображення люльки для однієї з найвідоміших його картин — «Зрадництво образів».
Персонажів, які захоплюються палінням люльки, можна зустріти в багатьох літературних творах:
![]() |
Я прочинив двері до вітальні й перелякався – чи не пожежа в нас? У кімнаті стояв такий дим, що крізь нього ледве світився вогонь лампи. Але мої побоювання були даремними: я відчув їдкий запах найміцнішого дешевого тютюну, від чого у мене одразу ж задряпало в горлі. Крізь димову завісу я ледве роздивився Холмса, який зручно вмостився у кріслі. Він був у халаті й тримав у зубах свою темну глиняну люльку [74]. | ![]() |
![]() |
Куріння люльок, — пише він, — це єдине мистецтво, яке ми можемо вважати своїм споконвічним винаходом. Коли гобіти почали курити, невідомо, але нема таких легенд чи родинних переказів, де б не згадувалось куріння. Упродовж багатьох століть гобіти курили різні трави, міцніші і слабкіші. Але усі фахівці згодні з тим, що вирощувати листя для люльок на своїх ланах перший почав Тобольд Люлькас з Довгонора у Південній чверті за часів Ізенгрима Другого, десь 1070 р. Гоб. Дотепер найкращий тютюн виробляють у тій же місцевості, особливо сорти «Довгонорський лист», «Старий Тобі» та «Південна зоря» [75]. | ![]() |
![]() |
... І вже пробилися були козаки, і, може, ще раз вірно послужили б їм прудконогі їхні коні, коли це раптом на бігу зупинився Тарас і гукнув:
— Стійте! Випала люлька з тютюном; не хочу, щоб і люлька моя дісталася вражим ляхам! I нахилився старий отаман, і почав шукати в траві люльку з тютюном — свою вірну подругу на морі й на землі, в походах і дома. А тим часом налетіла ватага ляхів і вхопила його під могутні плечі. ...[78]. |
![]() |
Джеймс Фенімор Купер описував ритуал куріння люльки індіанцями:
“...прийшов час починати Раду, приготування відбувалося святково та вишукано... Коли усі нарешті зібралися, один зі старих воїнів запалив велику люльку племені та покурив її на чотири сторони світу – на схід, на південь, на захід і на північ. Це було миротворче жертвоприношення. Коли завершив ритуал, старець передав люльку Маторі, а той смиренно передав її своєму сусіду, сивому вождю. Після того як усі почергово затягнулися з люльки, настало заворожливе мовчання, немов би це куріння було не лише ритуалом, а й приготувало кожного до глибокого обмірковування майбутніх рішень...”. |
Зображення люлькокура можна зустріти на банкноті Гани 1978—1980 року номіналом в 10 седі[80], данській кроні[81] 1997—2009 року номіналом 500 крон та на гвінейському сілі номіналом 25 сілі[82]. У 2011 році в США випустили ювілейну однодоларову монету з зображенням на реверсі люльки миру[83]. Серед українських монет, зображення люльки можна зустріти на пам'ятній монеті «Козак Мамай».
Доведено, що люлькопаління є одним із факторів ризику в розвитку онкологічних захворювань, патології дихальної та серцево-судинної систем організму. Дані досліджень вказують, що рівень захворюваності та смертності чітко корелюють з частотою паління люльки.[84]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.