specie de ciupercă From Wikipedia, the free encyclopedia
Tricholoma equestre (Carl Linné, 1753 ex Paul Kummer, 1871) sin.Tricholoma flavovirens (Christian Hendrik Persoon, 1793 ex Cyrus Longworth Lundell, 1942), din încrengătura Basidiomycota, în familia Tricholomataceae și de genul Tricholoma,[1] este o ciupercă foarte gustoasă, dar poate provoca pentru anumite persoane reacții alergice sau, ingerate în porții mari, otrăviri grave până letale. Această specie este numită în popor buretele călărețului.[2] Ea coabitează, fiind un simbiont micoriza, (formează micorize pe rădăcinile arborilor). Buretele se dezvoltă destul de des în regiunile din România, Basarabia și Bucovina de Nord, crescând preferat în păduri de conifere nisipoase sub pini, dar de asemenea în cele foioase pe soluri calcaroase, (o varietate fiind legată de plopii tremurători). Timpul apariției este din (august) septembrie până în noiembrie.[3][4]
Informații pe scurt Tricholoma equestre sin. Tricholoma flavovirens, Clasificare științifică ...
Pălăria: are un diametru între 5 și 12 cm, este destul de cărnoasă, la început boltită semisferic, devenind mai târziu convexă, apoi plată și îndoită, deseori bont cocoșată în centru. Marginile rămân pentru destul de lung timp răsucite spre interior. Suprafața cuticulei este netedă, uscată și mătăsoasă pe vreme uscată, iar lucioasă și unsuroasă la umezeală, fiind presărată de solzișori mici brun-verzui pe un fund galben ca lămâia sau galben-verzui până brun-verzui.
Lamelele: sunt galbene ca lămâia sau ca sulful, destul de subțiri, ușor bombate cu lameluțe intercalate la margine și stau foarte dense.
Piciorul: are o lungime de 5 la 10 cm și o lățime 0,8 până la 1,5 cm, este cilindric, ceva scorțos, plin, bombat la bază și în cele mai multe cazuri extrem adâncit în pământ. Nu prezintă o manșetă. Trunchiul este de aceiași culoare cu pălăria, dar la maturitate arată adesea tonuri brun-verzuie în partea de jos.
Carnea: este cărnoasă și tare, de colorit alb până gălbui, sub cuticulă galben ca lămâia. Ciuperca are un miros fin de făină sau castraveți, gustul fiind plăcut și dulceag.
Caracteristici microscopice: are spori slab elipsoidali, netezi și hialini (translucizi) sub microscop, cu o mărime de 6–8 × 4–5 microni. Pulberea lor este albă.[3][4]
Această ciupercă foarte savuroasă[21] este culeasă și ingerată in multe țâri europene, în special din estul și nord-estul continentului (Suedia, Finlanda, Polonia, Rusia), probabil și în România, fără efecte negative. Mai departe este văzută comestibilă, de persoane sau organizații cu referințe[22][23][24][25] și este vândut oficial ca substrat cu miceliu până în prezent.[26]
O studie franceză din anul 2001 însă a dovedit (Pentru o perioadă din 1992 până 2000!), că buretele călărețului a provocat o rabdomioliză la anumite persoane după ingerarea lui peste măsură în cantități mari și/sau pe mai multe zile în șir, cu rezultatul de 12 îmbolnăviți, din care 3 au murit.[27] S-a găsit o moleculă de hidrocarbură, acidul Cycloprop-2-ene carboxylic acid (C4H4O2) care ar putea fi răspunzător pentru efectul negativ.[28]
Este clar, că consumul exagerat a ciupercii poate să fie dăunător (dar de asemenea de exemplu 20 g de nucșoară). Însă următoarele puncte deschise încă nu sunt clarificate: predispoziția individuală, predispoziția genetică, conținut toxic diferit depinzând de regiune.[29]
Până la clarificarea finală, această ciupercă trebuie clasificată în acest articol sub termenul „ciupercă otrăvitoare”.
Nu mâncați niciodată bureți de genul Tricholoma iuți și/sau amari pentru că provoacă mereu tulburări gastrointestinale, parțial foarte severe.[30]
A. Hahn și alții: „Ärztliche Mitteilungen bei Vergiftungen nach §16e Chemikaliengesetz 2001”, în: Bericht der Zentralen Erfassungsstelle für Vergiftungen, gefährliche Stoffe und Zubereitungen, Umweltmedizin im Bundesinstitut für gesundheitlichen Verbraucherschutz und Veterinärmedizin für das Jahr 2001, p. 65
Masanori Matsuura, Yoko Saikawa, Kosei Inui, Koichi Nakae și alții: „Identification of the toxic trigger in mushroom poisoning”, în: Nature Chemical Biology, vol. 5, nr. 7, 2009, p. 465–467
Hans E. Laux: „Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: „Pilze – bestimmen und sammeln”, Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
Meinhard Michael Moser: „Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas” ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983