amerikansk fotballag From Wikipedia, the free encyclopedia
Minnesota Vikings er et profesjonelt amerikansk fotballag basert i Minneapolis, Minnesota. Laget er et medlem av National Football League (NFL), hvor de spiller i National Football Conference i divisjonen NFC North.[7] Vikings var et ekspansjonslag i NFL i 1960 og spilte sin første sesong i 1961. Laget er oppkalt etter vikingene i Skandinavia, som reflekterer den store skandinavisk-amerikanske kulturen i Minnesota.[8] Laget spiller hjemmekamper i U.S. Bank Stadium i Downtown East i Minneapolis.
Minnesota Vikings | ||
---|---|---|
![]() | ||
| ||
Drakter | ||
![]() | ||
Maskot | Viktor the Viking[1] | |
Lagfarger | Lilla, gull, hvit[2][3]>[4] | |
Laginformasjon | ||
Stiftet | 28. februar 1960[5] | |
By | ![]() | |
Kallenavn | • The Vikes • The Purple People Eaters | |
Conference | National Football Conference | |
Division | NFC North | |
Ledelse | ||
Eier | Zygi, Leonard & Mark Wilf[6] | |
General manager | Kwesi Adofo-Mensah | |
Hovedtrener | Kevin O'Connell | |
Laghistorie | ||
Meritter | ||
| ||
| ||
| ||
| ||
| ||
| ||
| ||
| ||
| ||
Hjemmebane | ||
![]() | ||
Minnesota Vikings' hjemmebane | ||
Stadionnavn | U.S. Bank Stadium | |
Bygget | 2016 | |
Kapasitet | 73 000 |
Vikings har et sammenlagresultat på 523–435–11[lower-alpha 1], den høyeste seierprosenten i seriespill og i serie- og sluttspill kombinert blant lag i NFL som aldri har vunnet et Super Bowl, og har også flest turer til sluttspillet, flest divisjonstitler og (delt med Buffalo Bills) turer til Super Bowl.[9][10] De har også flest conference-titler av lag som aldri har vunnet et Super Bowl, og er ett av fire (med Pittsburgh Steelers, Denver Broncos og Los Angeles Rams) som har nådd conference championships hvert tiår siden 1970-tallet.
Utdypende artikkel: Minnesota Vikings’ historie
Profesjonell fotball i Minneapolis-Saint Paul-området ("Twin Cities") begynte med Minneapolis Marines/Red Jackets, et NFL-lag som spilte på 1920- og 30-tallet.[11] Et nytt profesjonelt lag dukket ikke opp i området før i august 1959, da forretningsmennene Bill Boyer, H.P. Skoglund og Max Winter ble tildelt et lag i den nye American Football League (AFL). Fem måneder senere, i januar 1960, etter press fra NFL, gikk eiergruppen sammen med Bernard H. Ridder Jr. tilbake på avtalen med AFL og ble tildelt NFLs 14 lag, som begynte å spille i 1961.[12] Ole Haugsrud ble lagt til i eiergruppen fordi han på 20-tallet hadde solgt Duluth Eskimos tilbake til ligaen mot 10 % i et fremtidig lag i Minnesota.[13] Laget fra Haugsruds tidligere high school, Central High School i Superior, Wisconsin, ble også kalt Vikings og hadde et lignende uniformdesign og lagfarger.[14]
Mellom lagets første sesong i 1961 og 1981 spilte laget hjemmekamper i Metropolitan Stadium i Bloomington. Vikings holdt treningsleir om sommeren ved Bemidji State University fra 1961 til 1965. I 1996 ble treningsleiren flyttet til Minnesota State University i Mankato.[15] Treningsleiren ved Minnesota State var en av de lengstvarende treningsleirene i NFL og huskes som en del av lagets storhetstid. Vikings spilte hjemmekamper i Hubert H. Humphrey Metrodome i Minneapolis fra 1982 til 2013. Vikings spilte sin siste hjemmekamp i Metrodome den 29. desember 2013, da de slo Detroit Lions 14-13 i sesongavslutningen.
Siden lagets første sesong i 1961 har Vikings hatt en av de høyeste seierprosentene i NFL.[16] Per 2021 har laget vunnet minst tre kamper i hver sesong, med unntak av 1962, og er ett av bare syv lag i NFL med minst 15 seiere i et seriespill. Vikings har vunnet en NFL Championship, i 1969, før ligaen slo seg sammen med American Football League (AFL). Siden sammenslåingen i 1970 har laget kvalifisert seg til sluttspillet 28 ganger, tredje mest i ligaen (bak Dallas Cowboys og Pittsburgh Steelers). Laget har spilt i Super Bowl IV, VIII, IX, og XI, men har ikke vunnet noen av dem. De har også tapt de siste seks NFC Championship-kampene siden 1978. Laget har 15 medlemmer i Pro Football Hall of Fame.[17][18]
Laget fikk navnet Minnesota Vikings den 27. september 1960; navnet skulle reflektere Minnesotas posisjon som et senter for skandinavisk-amerikansk kultur.[19] Vikings startet en energisk markedsføringskampanje fra begynnelsen av som førte til nesten 26 000 solgte sesongkort og et gjennomsnittlig tilskertall på 34 586, 85% av Metropolitan Stadiums kapasitet på 40 800, den første sesongen. Met Stadim ble eventuelt utvidet til 47 900. Bert Rose, tidligere Public Relations Director for Los Angeles Rams, ble valgt som lagets første General Manager. Jakten på en hovedtrener gikk gjennom flere kandidater, som Ara Parseghian, hovedtrener ved Northwestern Wildcats, assistent ved philadelphia Eagles Nick Skoric og Bud Grant, som da holdt til i CFL, men det var Eagles quarterback Norm Van Brocklin som fikk jobben 18. januar 1961. Van Brocklin hadde nettopp avsluttet spillerkarrieren sin med en seier mot Green Bay Packers i NFL Championship Game 1960.[19]
Som et nytt lag fikk Vikings første pick totalt i NFLs draft i 1961, hvor de plukket opp running back Tommy Mason fra Tulane. I sin første seriespillkamp slo Vikings Chicago Bears 37-13 i sesongåpningen i 1961. Laget tapte sine neste syv kamper og avsluttet sesongen 3-11.[19] Vikings fortsatte 60-tallet med flere dårlige sesonger, og hadde et sammenlagtresultat for tiåret på 32-59-7, med kun én positiv sesong (8-5-1 i 1964).[20][21]
7. mars 1967 byttet Vikings quarterback Fran Tarkenton til New York Giants mot et draft pick i første og andre runde i 1967, et i første runde i 1968 og et i andre runde i 1969. Med disse plukket Minnesota opp Clinton Jones og Bob Grim i 1967, Ron Yary i 1968 og Ed White i 1969.[5] 10. mars 1067 ble Bud Grant ansatt som erstatning for Van Brocklin, som hadde sagt opp 11. februar 1967. Grant hadde tidligere ledet Winnipeg Blue Bombers til fire Grey Cup Championships på ti år i Canadian Football League.[5][19] På slutten av 60-tallet hadde Vikings bygget opp et sterkt forsvar som ble kjent som Purple People Eaters, ledet av Alan Page, Carl Eller, Gary Larsen og Jim Marshall.[22] Forsvaret sikret Vikings sin første Central Division-tittel i 1968, og sin første tur til sluttspillet.[19]
I 1969 avsluttet Vikings sesongen 12-2.[5] Laget vant 12 kamper på rad etter å ha tapt i sesongåpningen mot New York Giants, som var den lengste seierrekken i én sesong på 35 år.[23] Vikings slo Cleveland Browns 27-7 i det siste NFL Championship før sammenslåingen den 4. januar 1970 i Metropolitan Stadium. Vikings ble det første expansion-laget i moderne NFL som vant et NFL Championship Game,[5] og tjente med det en plass i Super Bowl IV; Vikings tapte derimot 23-7 mot Kansas City Chiefs.[24][25] Sesongens MVP ble Joe Kapp, som kastet syv touchdowns mot Baltimore Colts - som fremdeles er en NFL-rekord; Kapp nektet derimot å ta imot prisen med begrunnelsen "There is not one most valuable Viking... there are 40 most valuable Vikings!"[26]
Laget fortsatte å dominere i 1970 (da i den nye NFC Central-divisjonen) og 1971, og nådde sluttspillet begge årene. I 1971 vant Alan page NFL Most Valuable Player Award, utdelt av Associated Press.[27] Han var den første forsvarsspilleren som fikk prisen.[28]
27. januar 1972 byttet Vikings Norm Snead, Bob Grim, Vince Clements samt et pick i første runde i 1972 og 1973 til New York Giants for å få tilbake Fran Tarkenton.[5] Til tross for at Tarkenton og WR John Gilliam forbedret lagets pasningsspill avsluttet Vikings sesongen 7-7. 19. februar 1973 døde medeieren Bill Boyer, og ble erstattet i lagets styre med svigersønnen Jack Steele.[5]
Vikings vant de første ni kampene sine i 1973 og avsluttet sesongen 12-2.[19] Ved slutten av sesongen nådde de lagets andre Super Bowl, Super Bowl VIII, hvor de tapte mot Miami Dolphins 24-7 i Rice Stadium i Houston, Texas.[5]
Vikings vant igjen divisjonstittelen i 1974 med et sesongresultat på 10-4.[5] I sluttspillet kom Vikings ut på toppen mot St. Louis Cardinals 30–14 og Los Angeles Rams 14–10 i et kjølig Metropolitan Stadium. Vikings spilte i sitt andre Super Bowl på rad, Super Bowl IX (tredje totalt), hvor de igjen tapte, denne gangen mot Pittsburgh Steelers 16-6 i Tulane Stadium i New Orleans den 12. januar 1975.[5][19]
Bak Tarkenton og running back Chuck Foreman startet Vikings 1975-sesongen med to seiere på rad, og sikret enda en divisjonstittel.[5][19] Vikings nådde sluttspillet, men tapte mot Dallas Cowboys 17-14 etter en kontroversiell touchdownpasning fra Cowboys sin quarterback Roger Staubach til wide receiver Drew Pearson som senere ble kjent som en Hail Mary.[29] Scoringen ble kontroversiell fordi mange mente at Pearson dyttet bort Vikings sin defensive back Nate Wright, som ville vært en pass interference. Etter at det ble klart at der ikke ble dømt en penalty kastet tilskuerne søppel på banen i flere minutter. En whiskeyflaske traff dommeren Armen Terzian som ble slått i svime.[30]
Vikings nådde Super Bowl XI, lagets tredje Super Bowl (fjerde totalt) på fire år, hvor de møtte Oakland Raiders i Rose Bowl i Pasadena, California den 9. januar 1977. Vikings tapte nok en gang, 32-14.[5]
I 1977 vant Vikings divisjonstittelen i Central Division med et sammenlagtresultat på 9-5 og gikk videre til sitt fjerde NFC Championship på fem år,[5] men tapte mot Dallas Cowboys, som gikk videre til å vinne Super Bowl, 23-6 i Texas Stadium.[19]
Vikings nådde knapt sluttspillet i 1978 med et sesongresultat på 8-7-1, men ble slått ut tidlig av Rams 34-10 i Los Angeles,[19] som tidligere hadde tapt mot Vikings i lagenes fire siste møter i sluttspillet (i 1969, '74, '76 og '77). Quarterback Fran Tarkenton pensjonerte seg etter sesongen, og holdt da ligarekorder for pasningsforsøk (6 467), completions (3 686), yards (47 003) og touchdowns (342).[31]
I desember 1979 ble byggingen av Hubert H. Humphrey Metrodome begynt i Minneapolis.[5]
15. mai 1981 flyttet Vikings inn i et nytt bygg i Eden Prairie, med lagets kontorer, garderober og treningsområde. Komplekset fikk navnet "Winter Park", etter Max Winter, en av grunnleggerne av Vikings som var lagets president fra 1965 til 1987.[5] Vikings spilte sin siste kamp i Metropolitan Stadium den 20. desember, 1981-sesongens siste kamp, hvor de tapte 10-6 mot Kansas City Chiefs.[5][19]
Vikings spilte sin første kamp i det nye stadionet i en sesongoppkjøringskamp i 1982 mot Seattle Seahawks den 21. august 1982, hvor Minnesota vant 7-3.[5] Joe Senser scoret den første touchdownen i Metrodome etter en 11 yard-pasning fra Tommy Kramer.[5] Den første seriespillkampen i Metrodome var åpningskampen i 1982 den 12. september, hvor Vikings slo Tampa Bay 17-10.[5] Året markerte begynnelsen på Joey Browners tiårige periode som en dominerende defensive back i NFL. Vikings slo St. Louis Cardinals 28-10 den 6. august 1983 i Wembley Stadium i London i den første internasjonale kampen i NFL.
Bud Grant pensjonerte seg 27. januar 1984, med et sammenlagtresultat på 151-87-5 (.632) i 17 sesonger med laget, som han ledet til 12 sluttspill, 11 divisjonstitler, og fire Super Bowls.[5] Les Steckel, som var offensive assistant med Vikings i fem sesonger, ble lagets tredje hovedtrener. Steckel, som kom til Vikings i 1979 etter å ha vært en assistent med 49ers, var den yngste hovedtreneren i NFL i 1984, 38 år gammel.[5] Vikings tapte 13 kamper i Steckels første sesong, lagets dårligste resultat noensinne,[19] og etter at han fikk sparken etter sesongen kom Bud Grant tilbake den 18. desember 1984 for å bli Vikings sin hovedtrener igjen.[5]
6. januar 1986, etter 1985-sesongen, pensjonerte Bud Grant seg igjen, denne gangen permanent. Da han pensjonerte seg var han den 6. mest vellykkede hovedtreneren i NFLs historie med 168 seiere, inkludert kamper i sluttspillet. I 18 sesonger ledet han Vikings til et sammenlagtresultat på 158-96-5 i seriespill.[32] Assistant Coach for Vikings Jerry Burns ble utpekt til lagets fjerde hovedtrener 7. januar 1986.[5] Han hadde vært vikings sin offensive coordinator fra 1968 til 1985, en periode hvor laget vant 11 divisjonstitler og nådde fire Super Bowls. I sin første sesong, bak NFL Comeback Player of the Year Tommy Kramer, gikk Vikings 9-7,[19] deres første positive sesong på fire år. 2. august 1986 ble Fran Tarkenton den første spilleren som hadde tilbragt mesteparten av sin karriere med Vikings som fikk en plass i Pro Football Hall of Fame.[5][31]
Etter 1987-sesongen, som var forkortet av en streik, nådde Vikings sluttspillet med et sesongresltat på 8-7, etter tre tap med reservespillere.[33]. I Wild Card-runden slo de New Orleans Saints, som hadde gått 12-3, 44-10.[34] Uken etter, i divisjonsrunden, møtte de San Francisco 49ers, som hadde gått 13-2 i seriespillet, 36-24 i Candlestick Park.[35] I kampen mot 49ers satte Anthony Carter en NFL-rekord for mest receiving yards i en sluttspillkamp, med 227 yards.[36] Vikings ble slått ut av sluttspillet i NFC Championships den 17. januar 1988 mot Washington Redskins i RFK Stadium.[37]
3. desember 1991 annonserte jerry burns at han skulle pensjonere seg ved slutten av sesongen. I sine seks sesonger som lagets hovedtrener hadde Burns et sammenlagtresultat på 52-43 (.547).[38] Dennis Green ble utpekt til lagets femte hovedtrener, etter å ha vært hovedtrener ved Stanford University fra 1989 til 1991.[39] Green vant 10 divisjonstitler, nådde sluttspillet åtte ganger og NFC Championships to ganger, med et sammenlagtresultat på 97-62, i sine ti sesonger med Vikings.[40] Vikings hadde dermed den femte høyeste seierprosenten ut av alle lagene i NFL i seriespill på 90-tallet.[41]
Utdypende artikkel: Minnesota Vikings i NFL-sesongen 1998
1998 var et minneverdig år for laget. Med et spektakulært angrep ledet av quarterback Randall Cunningham (som erstattet en skadet Brad Johnson), running back Robert Smith, wide receiver Cris Carter, og nykommer Randy Moss, satte Vikings en NFL-rekord med 556 poeng, i en sesong hvor de fikk minst 24 poeng i hver eneste kamp. Vikings avsluttet sesongen 15-1, med det eneste nederlaget mot Tampa Bay Buccaneers (27-24) i uke 9.[42] I sluttspillet vant Vikings 41-21 mot Arizona Cardinals,[43] og var favoritter i NFC Championships mot Atlanta Falcons, som hadde gått 14-2 i seriespillet. Ved slutten av fjerde kvarter lå det uavgjort mellom de to lagene, og til tross for at Vikings vant myntkastet før ekstraomganger vant Atlanta med et 38 yard field goal fra Morten Andersen.[44] Vikings ble det første laget i NFLs historie til å gå 15-1 i seriespillet og ikke nå Super Bowl. Falcons tapte i Super Bowl XXXIII mot John Elway og Denver Broncos.[45]
Utdypende artikkel: Minnesota Vikings i NFL-sesongen 1999
Cunningham kom tilbake i 1999, men ble erstattet av Jeff George etter at Vikings startet sesongen 2-4. George avsluttet sesongen 8-2, og ledet Vikings til sluttspillet igjen, med et sesongresultat på 10-6.[46] Minnesota slo Dallas i Wild Card-kampen 27–10,[47] og møtte St. Louis Rams i divisjonsrunden. Minnesota ledet 17-14 ved halftime, men rams endte opp med seieren 49-37.[48] St. Louis gikk videre til å vinne Super Bowl XXXIV.[49]
Vikings startet tiåret med en divisjonstittel og nådde NFC Championship, hvor de tapte 41-0 mot New York Giants. Sesongen etter slet de og avsluttet sesongen 5-11.[50] Laget nådde sluttspillet igjen i 2004,[51] men vant ikke en divisjonstittel igjen før i 2008. Siden sammenslåingen har 2000-tallet vært det dårligste tiåret i lagets historie.[41]
Utdypende artikkel: Minnesota Vikings i NFL-sesongen 2000
I 2000 gikk Vikings 11-5, med tap mot sine tre siste motstandere i sesongen, St. Louis Rams, Green Bay Packers og Indianapolis Colts, mens quarterback Daunte Culpepper var ute med en skade. Vikings nådde allikevel sluttspillet for femte år på rad. Etter en enkel seier mot Saints i divisjonsrunden (34-16) møtte Vikings New York Giants i NFC Championships. Vikings var favorittene til å vinne til tross for at de spilte på bortebane, men tapte 41-0, lagets verste nederlag i sluttspillet noensinne.[52]
Etter å ha avsluttet 2001-sesongen 5-11 ble hovedtrener Dennis Green kjøpt ut til tross for flere suksesser med laget. Mike Tice var hovedtrener i sesongens siste kamp, hvor Vikings tapte 19-3 mot Baltimore Ravens.[53] Tice fikk beholde stillingen etter sesongen, men klarte ikke å lede Vikings til et sluttspill før i 2004. I 2002, som et resultat av ligaens omorganisering da Houston Texans ble lagt til i ligaen, endret divisjonen navn til NFC North.
I 2003-sesongen nådde Vikings nesten sluttspillet, men sjansene ble knust med et tap mot Arizona Cardinals, som også markerte den første gangen i sesongen at laget ikke ledet divisjonen. Vikings ble det andre laget i NFLs historie til å ikke nå sluttspillet etter å ha vunnet de første seks kampene i sesongen, etter Washington Redskins i 1978.
I 2004 nådde Vikings sluttspillet, hvor de slo rivalene Green Bay Packers i Wild Card-runden 31-17 i de to lagenes første møte i sluttspillet.[54] Vikings ble med seieren det andre laget i NFLs historie til å vinne en kamp i sluttspillet etter å ha en seierprosent på .500 i seriespill (St. Louis Rams gjorde det samme dagen før). I divisjonsrunden ble Vikings slått av Philadelphia Eagles.[55]
Etter 2 seiere i sesongens første syv kamper i 2005 mistet Vikings quarterback Daunte Culpepper til en kneskade som holdt ham på benken ut sesongen. Vikings avsluttet sesongen 9-7, men året huskes best for hendelser relatert til laget som skjedde av banen. I oktober var 17 av lagets medlemmer med på et festcruise på Lake Minnetonka. Festen skapte en skandale da medier rapporterte at flere av spillerne hadde vært involvert i seksuelle aktiviteter med prostituerte som hadde blitt flydd inn for anledningen. Fire spillere ble siktet i forbindelse med festen.[56]
Mike Tice ble etter 2005-sesongen erstattet med Brad Childress, en av flere store personalendringer utført av den nye eierskapsgruppen, ledet av Zygi Wilf.[57]
Minnesota begynte 2006-sesongen 4-2, men ved sesongslutt hadde de stillingen 6-10,[58] og fikk syvende pick i NFLs draft i 2007; med det plukket de opp Adrian Peterson fra University of Oklahoma.[59]
Petersons første touchdown kom etter en 60-yard pasning mot Atlanta Falcons i den første kampen i hans karriere. Mot Chicago Bears i uke 6 satte Peterson rekorden for All-Purpose yards (rushing, receiving og kick returning) i én kamp (361 totalt, 224 rushing). I uke 9 satte Peterson NFL-rekorden for rushing yards i én kamp satt at Jamal Lewis i 2003 med 296 yards mot San Diego Chargers.[60] Til tross for at Viking vant fem kamper på rad midt i sesongen, avsluttet de med to nederlag og hadde et sammenlagtresultat på 8-8, som ikke var nok til å nå sluttspillet.[61]
I uke 13 i 2008 mot Bears satte Gus Frerotte og Bernard Berrian for en lagrekord med en 99-yard touchdown pasning.[62] Vikings sikret divisjonstittelen i NFC North da de slo New York Giants 20-19 i uke 17 i 2008.[63] 4. januar 2009 tok Vikings imot Philadelphia Eagles i Wild Card-runden, lagets første hjemmekamp i sluttspillet på åtte år. Eagles holdt ledelsen fra halftime til kampen var over, og slo Vikings 26-14.[64]
18. august 2009 annonserte Vikings at quarterback Brett Favre, som frem til 2007 hadde spilt for divisjonsrivalene Green Bay Packers i 16 år, hadde skrevet en toårig kontrakt verdt $25 millioner med laget.
5. oktober 2009 spilte Vikings hjemme mot Packers i Favre sin første kamp mot sitt forrige lag. Vikings vant 30-23 under en Monday Night Football-kamp, og stod 4-0 i sesongen.[65] Favre ble den første quarterbacken i NFLs historie til å slå alle 32 lagene i NFL som startende quarterback. Kampen hadde over 21,8 millioner seere på TV, som slo en tidligere rekord på kabel-TV fra en kamp mellom Eagles og Dallas Cowboys i 2008 (18,6 millioner).[66]
Vikings sikret andre seed i sluttspillet med en seier mot New York Giants i uke 17, med et sammenlagtresultat på 12-4, lagets beste siden 2000 og deres første sesonge med 11 seiere eller mer siden 1998.[65] I divisjonsrunden slo Minnsota Dallas 34-3, og gikk videre til lagets niende NFC Championships, og lagets første siden 2000. Vikings spilte borte mot Saints i Louisiana Superdome, hvor de tapte 31-28 etter ekstraomgenger, hvor Saints vant myntkastet og sikret seieren med et 40-yard field goal med sin første possession.[lower-alpha 2]
I den første uken av 2010-sesongen møtte Vikings de regjerende mestrene, New Orleans Saints. Vikings tapte kampen 14-9.[67] Etter to tap på rad mot Chicago Bears og Green Bay Packers (31-3), fikk hovedtrener Brad Childress sparken.[68] Med Leslie Frazier som midlertidig hovedtrener vant Vikings to kamper på rad, borte mot Washington Redskins og hjemme mot Buffalo Bills.[69]
En vinterstorm i desember samme år tvingte NFL til å flytte kampen den 12. desember mot New York Giants til mandag i Ford Field.[70] På grunn av reparasjoner på taket av metrodome spilte Vikings i TCF Bank Stadium mot Chicago Bears den 20. desember.[71] Den 26. desember annonserte NFL at kampen mot Philadelphia Eagles ble utsatt til tirsdag 28. desember på grunn av den pågående snøstormen,[72] den tredje kampen på rad som ble utsatt eller flyttet, og den første gangen en NFL-kamp ble holdt på en tirsdag siden 1964.[73] Vikings avsluttet sesongen 6-10.[67]
Etter å ha vært midlertidig hovedtrener i forrige sesongs seks siste kamper (med et resultat på 3-3) ble defensive coordinator Leslie Frazier offisielt utpekt til hovedtrener 3. januar 2011, med en treårig kontrakt. 17. januar pensjonerte Bregg Favre seg for tredje gang. Frazier gjorde store endringer i trenerstallen, han sparket offensive coordinator Darrell Bevell og ansatte Mike Singletary som linebackers coach og Bill Musgrave som ny offensive coordinator. Laget avsluttet 2011-sesongen 3-13, lagets dårligste resultat sammen med 1984-sesongen.
Etter en seier mot Packers i sesongavslutningen i 2012 gikk Vikings til sluttspillet som sjette seed i NFC, men tapte i Wild Card-runden i en omkamp mot Packers, 24-10, i Lambeau Field.[74] Vikings måtte bruke reserven Joe Webb kampen etter at Ponder skadet armen sin i kampen uken før.[75] Peterson ble senere utpekt til MVP etter 2 097 rushing yards,[76] nest mest i én sesong i NFLs historie.[77]
I 2013-sesongen avsluttet Vikings 5-10-1, uten en eneste seier på bortebane. Dette var lagets siste sesong i Metrodome, og Frazier fikk sparken etter seriespillet var over.
Laget ansatte tidligere defensive coordinator for Cincinnati Bengals Mike Zimmer som Fraziers erstatning som hovedtrener den 16. januar 2014.[78] Norv Turner, tidligere offensive coordinator for Cleveland Browns, erstattet Bill Musgrave,[79] og George Edwards erstattet Alan Williams som defensive coordinator. Running back Adrian Peterson fikk bare spilt én kamp i seriespillet før NFLs kommissær Roger Goodell satte han på kommissærens unntaksliste på grunn av hans pågående rettssak om barnemishandling. 16. april 2015 annonserte ligaen at Peterson skulle få spille igjen fra 17. april 2015.[80] Vikings avsluttet sesongen 7-9, med bare én seier mot andre lag i divisjonen, men quarterback Teddy Bridgewater satte en lagrekord for seiere for en nykommer startende quarterback. 3. januar 2016 slo Vikings divisjonsrivalene Green bay Packers 20-13, og sikret med det sin første divisjonstittel siden 2009. Vikings avsluttet 2015-sesongen 11-5, og med tredje seed i sluttspillet møtte de Seattle Seahawks, hvor de tapte 10-9 etter at Blair Walsh bommet på et 27-yard field goal i den tredje kaldeste kampen i NFLs historie.
I NFLs draft i 2016 plukket Vikings opp den tyske wide receiveren Moritz Böhringer i sjette runde, den første gangen en europeisk spiller hadde blitt draftet av et lag i NFL uten å ha spilt amerikansk fotball på noe annet nivå i Nord-Amerika.[81] Etter at Teddy Bridgewater pådro seg en kneskade under sesongoppkjøringen i 2016 byttet Vikings til seg quarterback Sam Bradford fra Philadelphia Eagles for et pick i første runde og et betinget pick i fjerde runde i 2017, som kastet 20 touchdowns, 5 interceptions, 3 877 yards og ledet Vikings til et sesongresultat på 8-8.[82]
Om sommeren 2017 annonserte eierne av Vikings at de skulle avslutte den 52 år gamle tradisjonen med å holde sommerens treningsleir i Mankato, Minnesota i Minnesota State University, da de bygde nye hovedkvarterer og treningsfasiliteter i Eagan, Minnesota, hvor Northwest Airlines tidligere hadde kontorer. Konstruksjonen skulle være ferdig innen våren 2018.[83][84]
Vikings vant divisjonstittelen for andre gang på tre år i 2017, med et sesongresultat på 13-3 som sikret andre seed for NFC i sluttspillet. I divisjonsrunden møtte de New Orleans Saints, i en kamp som radioverten Paul Allen for KFAN 100,3 senere kalte for 'Minneapolis Miracle'.[85][86] Vikings nådde NFC Championship, hvor de tapte 38-7 mot Philadelphia Eagles, som gikk videre til å vinne Super Bowl LII.
Den 15. mars 2018 signerte quarterback Kirk Cousins en 3-årig kontrakt med $84 millioner garantert.[87] Signeringen gjorde Cousins til den beste betalte spilleren i amerikansk fotball.[88]
Den 22. september 2019 sikret Vikings sin 500. seier i en kamp mot Oakland Raiders, med et sammenlagtresultat på 500–427–11.[89] Laget avsluttet 2019-sesongen 10–6 og sikret en plass i wildcardrunden av sluttspillet. Vikings overrasket med en 26–20 seier over New Orleans Saints i første runde, men tapte 10–27 mot San Francisco 49ers i divisjonsrunden.
Vikings hadde to tapende sesonger på rad i 2020 og 2021.
Etter et tap mot New Orleans Saints på 1. juledag var det ikke lenger mulig for Vikings å nå sluttspillet i 2020.[90][91] I 2020 avsluttet Vikings sesongen 7–9, lagets første tapende sesong siden 2014 og andre under Zimmer.
I 2021 gikk Vikings glipp av sluttspillet for andre år på rad etter et 37–10 tap mot Green Bay Packers i uke 17. Etter en 31–17 seier over Chicago Bears i uke 18 og et sesongresultat på 8–9 fikk hovedtrener Mike Zimmer og general manager Rick Spielman sparken 10. januar 2022.[92]
Den 26. januar 2022 ble Kwesi Adofo-Mensah, tidligere Vice President of Football Operations for Cleveland Browns og Director of R&D for San Francisco 49ers, ansatt som general manager.[93] Etter at Los Angeles Rams vant Super Bowl LVI den 13. februar 2022 ble daværende offensive coordinator for Rams Kevin O'Connell ansatt som lagets tiende hovedtrener.[94] Vikings avsluttet seriespillet med divisjonstittelen i NFC North og et sesongresultat på 13–4.[95] De satte også en NFL-rekord med 11 seiere som ble avgjort av én scoring, flest i en NFL-sesong.[96] Vikings gikk inn i sluttspillet som tredje seed i NFC, men tapte 31–24 mot New York Giants i wildcardrunden.[97]
Vikings' hjelm med horn og gull og lilla unifromer ble designet av tegneserieskaper for Los Angeles Examiner Kal Hubenthal. Bert Rose og Norm Van Brocklin kjente Hubenthal fra sin tid med Los Angeles Rams. Hubenthal designet også logoen.[98]
Fra lagets debut i 1961 til 1995 forble Vikings' logo og uniformer omtrent uendret. Laget har to primærlogoer som reflekterer Minnesotas skandinaviske kulturarv, hvor den ene består av profilen til en blond nordboer, mens den andre består av en hvit hornhjelm.[99]
Lagets hjelm er lilla med et vikinghorn på hver side.[99] Hvert horn har en ytterlinje i gull. Hornlogoen gjennomgikk mindre endringer i 2006. Det originale uniformdesignet bestod av hvite bukser, gullfarget trim og lilla eller hvite skjorter. Fra 1962 til 1964 brukte Vikings lilla bukser med de hvite trøyene (Vikings i sin nye uniform bruker fremdeles den samme kombinasjonen av og til). Med et designvalg som var unikt blant amerikansk fotballag, hadde de hvite trøyene et helt annerledes stripemønster, som gikk over skuldrene, i forhold til de lilla som hadde stripemønsteret rundt ermene. Stripene på de hvite trøyene dukket først opp i 1969, året laget nådde sitt første Super Bowl. Nordboerlogoen ble lagt til på ermet i 1996, og stripene på de lilla trøyene ble litt mindre markante; TV-numrene, som tidligere var på ermene, ble flyttet opp til skuldrene samme år. Vikings brukte sorte sko frem til Les Steckel ble hovedtrener i 1984; de var det siste laget i NFL som gikk fra sorte til hvite sko. I 2006 brukte laget sorte sko igjen for første gang siden 1983.[100][101]
Vikings oppdaterte nordboerlogoen, med endringer til skyggeleggingen, formen og basen for hornene, en tykkere bart og ansikt, lysere gullfarger og kortere hår. Den nye logoen ble avduket 14. debruar 2013.[102][103]
25. april 2013 avduket Minnesota VIkings lagets nye uniformer under sitt årlige NFL Draftparty.[104]
Mellom 1969 og 1973 hadde Vikings en alternativ lilla trøye uten striper som ble brukt på varme dager.[100][101]
Laget fikk et nytt uniformdesign i 2006, den første store endringen i lagets 46-årige historie. Lagfargene forble like, men det ble lagt til trimlinjer på utsiden av skuldrene og ermene, samt sidene av trøyene og buksene. I tillegg ble hornene på hjelmene mer markante. Både hvite og lilla bukser var inkludert i det nye uniformdesignet; de lilla buksene har ikke blitt brukt ofte siden 2007, men ble brukt to ganger i 2010.[100]
Laget brukte sorte armbånd i de siste fire kampene i 1978 til ære for Jack Nelson, en assistenttrener som døde i løpet av sesongen. I 1985 brukte laget et 25-års emblem på trøyene. I 1989 brukte de et "40 for 60"-emblem til ære for laget som vant NFL Championships i 1969. De brukte et 35-års emblem i 1995, og like emblemer for 40-årsjubileumet i 2000 og 45-årsjubileumet i 2005. I 1999 brukte de et emblem til ære for assistenttrener Chip Myers som døde i offseason, og i 2001 for Korey Stringer. VIkings, i likhet med andre lag, brukte spesielle emblemer for NFLs 50- og 75-årsjubileumer i 1969 og 1994.[105]
Laget brukte også klistremerker som viste initialene til offensive line coach Tony Sparano, "TS", i 2018-sesongen, etter at Sparano døde like før sesongstart.
Den 24. desember 2022 brukte Vikings hvite uniformer på hjemmebane i seriespill for første gang i en kamp mot New York Giants. Som del av uniformene malte laget logoen i målsonene hvit med lilla elementer, og oppfordret også tilskuerne å kle seg i hvitt.[106]
På 60-tallet brukte Vikings lilla bukser med de hvite bortetrøyene. 11. oktober 1964 spilte Vikings mot Detroit Lions i Metropolitan Stadium, og Lions hadde ved en feiltakelse kun tatt med seg sine hvite trøyer til Minnesota. Begge lagene begynte kampen i hvitt, men innen andre kvarter fikk Vikings tak i sine lilla skjorter. Vikings byttet uniform i løpet av det andre kvarteret, og spilte ut kampen i lilla trøyer og bukser.[107] Det var ikke før 43 år senere, den 17. desember 2007 (en Monday Night Football-kamp mot Chicago Bears) at Vikings igjen brukte den samme kombinasjonen, den første gangen Vikings gjorde det med vilje. Tre år senere, den 7. november 2010, spilte Vikings mot Arizona Cardinals på hjemmebane og brukte en helt lilla uniform.[108]
NFL introduserte «Color Rush»-uniformer for alle de 32 lagene i 2016-sesongen, i hovedsak for bruk under Thursday Night Football-kamper. Vikings' uniform var helt lilla med gullfargede nummer og striper på buksene, som ble brukt i uke 13 på hjemmebane mot Dallas Cowboys.[109] Etter at ligaen avviklet «Color Rush»-programmet i 2018 har disse uniformene blitt lagets alternative uniformer og er kjent som «Primetime Purple». Vikings bruker kun disse kampene når de spiller torsdagskamper. I 2019-sesongen brukte de disse uniformene på en torsdag for første gang i en kamp mot Washington Redskins. Under wildcard-kampen mot New Orleans Saints i 2019 brukte Vikings uniformene igjen; de brukte da de vanlige hjemmeuniformene med de lilla bortebuksene.[110] Etter seieren i den kampen har de brukt samme uniform i kamper mot Saints to ganger, i 2020 og 2022.
Til tross for at laget ikke hadde noen torsdagskamper i 2020 ble drakten brukt i en ettermiddagskamp mot Dallas Cowboys. Året etter ble de brukt i en torsdagskamp mot Pittsburgh Steelers.
Den 6. juni 2024 annonserte Vikings et nytt alternatesett, «Winter Warrior», som er hvite uniformer med striper i lilla og sølv og en ny tekstlogo. Uniformen kombineres med hvite hjelmer som har en stripe i sølv over midten og de tradisjonelle hornene i sølv med en lilla ytterkant.[111]
I 2023 avduket Vikings throwback-uniformer basert på lagets lilla uniformer på 1960-tallet, med gullkant på numrene. Uniformen kombineres med de nåværende lilla hjelmene, med grå ansiktsskjold og avbildninger av horn.[112]
Etter flere mislykkede forsøk på å utvikle en offisiell maskot introduserte Vikings endelig Viktor the Viking under 2007-sesongen.[113] Laget hadde lenge uttrykt et ønske om en maskot som i hovedsak ville appellere til lagets yngre tilhengere.[114] Viktor the Viking, en muskulær, blond mann med bart, brukte en Vikings-trøye med #1 og en stor Vikings-hjelm med horn og en liten gul nesebeskytter.
Fra 1970 til 1992 kledde lastebilsjåføren Hub Meeds seg ut som en viking og var lagets maskot.[115][116] Meeds ba om å få bli lagets maskot etter at han ved et uhell ble sluppet inn på banen under Super Bowl IV.[117]
Fra 1994 til 2015 var lagets maskot Ragnar (spilt av Joseph Juranitch) og var basert på den legendariske vikingen Ragnar Lodbrok.[118] Juranitch innrømmet at han var en eksentriker - han holder for eksempel verdensrekordern for raskester barbering med en øks,[119] men barberte seg ikke etter at han vant stillingen som Ragnar som en av 3 000 søkere.[120] Ragnar kjørte inn på banen før hver kamp kledd ut som en viking på en motorsykkel,[119][120] mens en cheerleader kjørte inn på en snøskuter. Selv om han ikke hadde problemer med å konfrontere motstanderlagets spillere, som Chad "Ochocinco" Johnson,[121] var han svak for Brett Favre mens quarterbacken var startende for rivalene Green Bay Packers.[122] I 2015 annonserte Vikings at de ikke klarte å komme frem til en ny kontrakt med Juranitch, som ville ha $20 000 per kamp,[123] og han mistet stillingen.[124]
En annen maskot som var assosiert med VIkings var «Vikadontis Rex», en lilla dinosaur i skum.[125] Vikadontis var den offisielle maskoten for Minnesota Vikings Children's Fund og deltok i Celebrity Mascot Olympics i 1995. Vikadontis ble pensjonert før 2000-sesongen. Laget hadde også en "NFL Huddles"-maskot på midten av 80-tallet (relativt lik Viktor the Viking). Krazy George var også ansatt som en cheerleader fra 1982 til 1985.[126]
«Skol, Vikings» er Minnesota Vikings' kampsang.[127] Låten ble introdusert omtrent da laget ble stiftet i 1961. Sangen spilles av hver gang laget scorer en touchdown, field goal eller safety, ved slutten av hver half og når laget vinner.
Sangen "Purple and Gold" ble spilt inn i 2010 av Prince og skulle brukes som en ny kampsang for Vikings.[128]
Vikings' tilhengere er kjent for å ikle seg «Helgahatter», lilla hatter med hvite horn og blond flette, som ligner på hjelmene mange mener at vikingkrigere brukte. De originale hattene blir fremdeles produsert for hånd i Twin Cities-området.[129]
Under hjemmekamper blir Vikings' Gjallarhorn blåst i under seremonier før kamper, en tradisjon som ble påbegynt i 2007. Dette har vært en mulighet for laget å hedre viktige personer med tilknytning til laget (som Randy Moss) samt kjente personer fra Minnesota (som Minnesota Duluth Bulldogs’ ishockeylag da de vant NCAA-tittelen). Det første hornet ble ødelagt like før laget skulle spille en sluttspillkamp mot Seattle Seahawks på hjemmebane på grunn av minusgrader (Vikings spilte da i Huntington Bank Stadium, som var utendørs). Bådde det første og det andre hornet ble laget av Todd Johnson, daglig leder i en lokal musikkbutikk.[130][131]
«Skol Chant» er et heiraop som blir brukt i U.S. Bank Stadium når Minnesota Vikings spiller. Tilhengerne løfter hendene over hodet og roper «Skol» i takt med en tromme.[132] Heiaropet er en noe modifisert versjon av kampropet som brukes under Islands landskamper. Lignende versjoner av kampropet har blitt brukt av fotball- og rugbylag i Australia, Skottland og Frankrike.[trenger referanse]
Vikings’ rivalisering med Chicago Bears begynte da Vikings først ble med i ligaen i 1961. Vikings sikret en 37–13 seier på hjemmebane i det første møtet mellom lagene. De spiller begge i NFC North og møtes derfor to ganger hvert seriespill. Vikings leder sammenlagt 65–57–2, og lagene har kun møttes én gang i sluttspillet, da Bears vant 35–18 i wildcardrunden i 1994.
Vikings og Detroit Lions har møttes minst to ganger i året siden Vikings ble en del av Western Conference i 1961. De to lagene ble flyttet til NFC Central etter sammenslåingen av AFL og NFL i 1970, som ble omdøpt NFC North etter omorganiseringen i 2002. Dette er den eneste rivaliseringen i NFC North hvor lagene ikke har møttes i sluttspillet. Vikings leder sammenlagt, 80–41–2.
Rivaliseringen mellom Vikings og Green Bay Packers begynte i 1961, samtidig som de andre divisjonsrivaliseringene. Det blir også sett på som en av de mer intense rivaliseringene i NFL på grunn av noen intense kamper opp gjennom årene. Mange av collegelagene i delstatene (Minnesota og Wisconsin) har også produsert noen intense rivaliseringer i flere idretter, som mellom University of Wisconsin og University of Minnesota i Big Ten. Minneverdige øyeblikk inkluderer da Randy Moss moonet tilskuerne i Green Bay i den første sluttspillkampen mellom lagene (Vikings vant kampen) og da Packers’ tidligere stjernespiller Brett Favre gikk over til Minnesota. Packers leder sammenlagt 65–57–3, og begge lagene har vunnet en sluttspillkamp hver.
Vikings har utviklet en opphetet feide med NFC-laget New Orleans Saints, Vikings’ største rival utenfor divisjonen. Vikings leder 23–13 sammenlagt, inkludert 4–1 i sluttspillet, og de to har produsert flere minneverdige sluttspillkamper, inkludert NFC Championship Game i 2009 og en kamp i divisjonsrunden i 2017.
Rivaliseringen mellom Cowboys og Vikings vokste frem på 1970-tallet da flere av lagenes kamper hadde innvirkning på sluttspillet i NFC. Cowboys leder sammenlagt 19–15, inkludert 4–3 i sluttspillet.
Vikings’ rivalisering med Los Angeles Rams var på sitt kraftigste på 1970-tallet da lagene ofte møttes i sluttspillet. Lagene har møttes syv ganger i sluttspillet.[133] Vikings leder 27–18–1 sammenlagt, og 5–2 i sluttspillet.
Utdypende artikkel: Liste over Minnesota Vikings’ sesonger
Tabellen under viser lagets resultater i seriespillet samt plassering i sluttspillet de siste fem årene. Vikings nådde sluttspillet i to av de fem siste sesongene inkludert en tur til NFC Championship Game–lagets første siden 2009–i 2017.[134]
Merk: K = Kamper, S = Seiere, T = Tap, S–T% = Seierprosent
Sesong | K | S | T | U | S–T% | Plass | Sluttspill |
2016 | 16 | 8 | 8 | 0 | .500 | 3. NFC North | Ikke kvalifisert |
2017 | 16 | 13 | 3 | 0 | .813 | 1. NFC North | Tapte i Conference Championship, 7–38 (Eagles) |
2018 | 16 | 8 | 7 | 1 | .531 | 2. NFC North | Ikke kvalifisert |
2019 | 16 | 10 | 6 | 0 | .625 | 2. NFC North | Tapte i divisjonsrunden, 10–27 (49ers) |
2020 | 16 | 7 | 9 | 0 | .438 | 3. NFC North | Ikke kvalifisert |
Quarterbacks
Running backs
Wide receivers
Tight ends
|
Offensive linemen
Defensive linemen
|
Linebackers
Defensive backs
Special teams
|
Reservelister
Nykommere i kursiv
Spillerstall oppdatert 25. juli 2024 90 aktive (+1 exempt), 1 inaktive → Spillerstaller i AFC → Spillerstaller i NFC
|
Minnesota Vikings pensjonerte numre | ||||
Nr. | Spiller | Posisjon | Periode | Pensjonert |
---|---|---|---|---|
10 | Fran Tarkenton | QB | 1961–1966 1972–1978 | 7. oktober 1979 |
53 | Mick Tingelhoff | C | 1962–1978 | 25. november 2001 |
70 | Jim Marshall | DE | 1961–1979 | 28. november 1999 |
77† | Korey Stringer | OT | 1995–2000 | 19. november 2001 |
80 | Cris Carter | WR | 1990–2001 | 14. september 2003 |
88 | Alan Page | DT | 1967–1978 | 25. september 1988 |
Minnesota Vikings Hall of Famere[135] | ||||
---|---|---|---|---|
Spillere | ||||
Nr. | Navn | Posisjon(er) | Periode | Innlemmet |
1 | Warren Moon | QB | 1994–1996 | 2006 |
3 | Jan Stenerud | K | 1984–1985 | 1991 |
4 | Brett Favre | QB | 2009–2010 | 2016 |
7 | Morten Andersen | K | 2004 | 2017 |
10 | Fran Tarkenton | QB | 1961–1966 1972–1978 | 1986 |
22 | Paul Krause | S | 1968–1979 | 1998 |
39 | Hugh McElhenny | RB | 1961–1962 | 1970 |
44 | Dave Casper | TE | 1983 | 2002 |
53 | Mick Tingelhoff | C | 1962–1978 | 2015 |
56 | Chris Doleman | DE | 1985–1993, 1999 | 2012 |
58 | Jim Langer | C | 1980–1981 | 1987 |
64 | Randall McDaniel | G | 1988–1999 | 2009 |
65 | Gary Zimmerman | OT | 1986–1992 | 2008 |
73 | Ron Yary | OT | 1968–1981 | 2001 |
76 | Steve Hutchinson | G | 2006–2011 | 2020 |
80 | Cris Carter | WR | 1990–2001 | 2013 |
81 | Carl Eller | DE | 1964–1978 | 2004 |
84 | Randy Moss | WR | 1998–2004, 2010 | 2018 |
88 | Alan Page | DT | 1967–1978 | 1988 |
93 | John Randle | DT | 1990–2000 | 2010 |
Trenere og ansatte | ||||
Navn | Posisjon(er) | Periode | Innlemmet | |
Jim Finks | GM | 1964–1973 | 1995 | |
Bud Grant | HC | 1967–1983, 1985 | 1994 |
skråskrift = tilbragte bare en mindre del av sin karriere med Vikings, og er i hovedsak innlemmet basert på prestasjoner med andre lag
Stemt inn i Pro Football Hall of Fame |
Minnesota Vikings Ring of Honor[136] | ||||
Spillere | ||||
---|---|---|---|---|
Nr. | Navn | Posisjon(er) | Periode | Innlemmet |
10 | Fran Tarkenton | QB | 1961–1966 1972–1978 | 9. september 1998 |
20 | Bobby Bryant | CB | 1967–1980 | 22. september 2024 |
22 | Paul Krause | S | 1968–1979 | 15. november 1998 |
28 | Ahmad Rashad | WR | 1976–1982 | 1. oktober 2017 |
30 | Bill Brown | RB | 1962–1974 | 26. september 2004 |
44 | Chuck Foreman | RB | 1973–1979 | 30. september 2007 |
47 | Joey Browner | S | 1983–1991 | 27. oktober 2013 |
53 | Mick Tingelhoff | C | 1962–1978 | 25. november 2001 |
55 | Scott Studwell | LB | 1977–1990 | 29. november 2009 |
56 | Chris Doleman | DE | 1985–1993, 1999 | 23. oktober 2011[137] |
59 | Matt Blair | LB | 1974–1985 | 25. oktober 2012[138] |
64 | Randall McDaniel | G | 1988–1999 | 17. desember 2006 |
69 | Jared Allen | DE | 2008–2013 | 30. oktober 2022[139] |
70 | Jim Marshall | DE | 1961–1979 | 28. november 1999 |
73 | Ron Yary | OT | 1968–1981 | 9. september 2001 |
77 | Korey Stringer | OT | 1995–2000 | 19. november 2001 |
80 | Cris Carter | WR | 1990–2001 | 14. september 2003 |
81 | Carl Eller | DE | 1964–1978 | 10. november 2002 |
83 | Steve Jordan | TE | 1982–1994 | 24. oktober 2019[140] |
84 | Randy Moss | WR | 1998–2004, 2010 | 11. september 2017[141] |
88 | Alan Page | DT | 1967–1978 | 20. september 1998 |
93 | John Randle | DT | 1990–2000 | 30. november 2008 |
93 | Kevin Williams | DT | 2003–2013 | 3. oktober 2021 |
Trenere og ansatte | ||||
Navn | Posisjon(er) | Periode | Innlemmet | |
– | Jerry Burns | HC | 1986–1991 | 6. november 2005 |
– | Jim Finks | GM | 1964–1973 | 18. oktober 1998 |
– | Bud Grant | HC | 1967–1983, 1985 | 8. november 1998 |
– | Dennis Green | HC | 1992-2001 | 23. september 2018 |
– | Fred Zamberletti | Medical adviser | 1961–2011 | 20. desember 1998 |
Minnesota Vikings 25-årsjubileumslag (1985) | ||
---|---|---|
Enhet | Posisjon | Spillere |
Offense | Quarterback |
|
Running Back |
| |
Wide Receiver |
| |
Tight End |
| |
Offensive Line |
| |
Defense | Defensive Line |
|
Linebacker |
| |
Cornerback |
| |
Safety |
| |
Special Teams | Kicker |
|
Punter |
| |
Hovedtrener |
|
Minnesota Vikings 40-årsjubileumslag (2000) | ||
---|---|---|
Enhet | Posisjon | Spillere |
Offense | Quarterback |
|
Running Back |
| |
Wide Receiver |
| |
Tight End |
| |
Offensive Line |
| |
Defense | Defensive Line |
|
Linebacker |
| |
Cornerback |
| |
Safety |
| |
Special Teams | Kicker |
|
Punter |
| |
Returner |
| |
Coverage |
|
I forbindelse med lagets 50-årsjubileum annonserte Vikings en gruppe bestående av de 50 beste spillerne i lagets historie den 19. desember 2010.[142]
I anledning lagets siste sesong i Metrodome i 2013 annonserte Vikings en avstemning for å finne de beste spillerne i hver posisjon som hadde spilt for laget i løpet av tiden det hadde spilt i stadionet. De valgte 12 angrepsspillere, 11 forsvarsspillere, fire fra special teams og en hovedtrener.[143]
All Mall of America Field Team (2013) | ||
---|---|---|
Enhet | Posisjon | Spillere |
Offense | Quarterback |
|
Running Back |
| |
Wide Receiver |
| |
Tight End |
| |
Offensive Line |
| |
Defense | Defensive Line |
|
Linebacker |
| |
Cornerback |
| |
Safety |
| |
Special Teams | Kicker/Punter |
|
Returner |
| |
Coverage |
| |
Hovedtrener | Dennis Green (1992–2001) |
Utdypende artikkel: Liste over hovedtrenere for Minnesota Vikings
Navn | År | Seiere | Tap | Uavgjort | Seier% | Sluttspill |
---|---|---|---|---|---|---|
Norm Van Brocklin | 1961–1966 | 29 | 51 | 4 | .345 | – |
Bud Grant | 1967–1983 | 151 | 87 | 5 | .621 | 1968–71, 1973–78, 1980, 1982 |
Les Steckel | 1984 | 3 | 13 | 0 | .188 | – |
Bud Grant | 1985 | 7 | 9 | 0 | .438 | – |
Jerry Burns | 1986–1991 | 52 | 43 | 0 | .547 | 1987–89 |
Dennis Green | 1992–2001 | 97 | 62 | 0 | .610 | 1992–94, 1996–2000 |
Mike Tice | 2001–2005 | 32 | 33 | 0 | .492 | 2004 |
Brad Childress | 2006–2010 | 39 | 35 | 0 | .527 | 2008, 2009 |
Leslie Frazier | 2010–2013 | 21 | 32 | 1 | .398 | 2012 |
Mike Zimmer | 2014–2021 | 72 | 56 | 1 | .562 | 2015, 2017, 2019 |
Kevin O'Connell | 2022–nå | 20 | 14 | 0 | .588 | 2022 |
Totalt | 523 | 435 | 11 | .545 | 31 |
|
|
Vikings sin hovedstasjon på radio er KFXN-FM (100,3), som går under navnet "KFAN", som kanalen gikk under da de var på 1130 AM før de gikk til FM før 2011-sesongen; 1130 AM sender også kamper som KTLK
Kampene blir også sendt på "KFAN Radio Network" i Minnesota, Wisconsin, Iowa, Sør-Dakota og Nord-Dakota, samt flere andre stasjoner. Paul Allen har vært hovedkommentator siden 2002-sesongen med Pete Bercich som analytiker, som hadde sin første sesong i 2007.[144]
TV-sendinger for sesongoppkjøringskamper som ikke sendes på riksdekkende TV sendes på KMSP (kanal 9) i Twin Cities-området, sammen med KFANs radiosending, mens Fox Sports North sender senere, ikke direkte.[145]