![cover image](https://wikiwandv2-19431.kxcdn.com/_next/image?url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9d/Mysis_diluviana.jpg/640px-Mysis_diluviana.jpg&w=640&q=50)
Istidskreps
From Wikipedia, the free encyclopedia
Istidskreps er en gruppe krepsdyr som har en spredt utbredelse i de tidligere nedisede områdene i det nordlige Europa og Nord-Amerika. En antar at de var vanligere i perioden med store bredemte innsjøer ved slutten av siste istid, og at de nå lever som relikter i dype og kalde innsjøer.
![Thumb image](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9d/Mysis_diluviana.jpg/640px-Mysis_diluviana.jpg)
![Thumb image](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5f/Baltic_History_7500-BC.svg/640px-Baltic_History_7500-BC.svg.png)
Den svenske forskeren Sven Lovén påviste i 1860 at det i Vänern og Vättern forekommer krepsdyr som er nært i slekt med, eller identiske, med marine arter. Han mente at det kunne forklares med at havarmer var blitt avskåret fra havet, slik at de var blitt til innsjøer.[1]
Slike krepsdyr er seinere også funnet i andre innsjøer under marin grense i Nord-Europa. Det dreier seg om seks arter av storkrepser: tre amfipoder, to mysider og én isopod. Alle disse artene finnes i Norge, unntatt den opptil 7 cm lange isopoden Saduria entomon.[2] I tillegg regnes ofte minst to arter av hoppekreps til gruppen.[3] Også i Nord-Amerika finnes det ishavskreps, men det dreier seg her delvis om andre arter, for eksempel Diporeia.[4][5]
Vekten av innlandisen presset jordskorpen ned slikt at havet rett etter istiden dekket store områder som i dag er tørt land. Postglasial landhevning har ført til at havet har trukket seg tilbake. Ideene fra 1800-tallet om at istidskrepsene er «ishafsdjur» og «marin-glaziale Relikte» er erstattet med ny viten om evolusjonært opphav, spredningshistorie og økologiske krav hos disse dyrene. Nåtidens forskere mener likevel at det viktigste punktet i teorien er riktig, nemlig at utbredelsen skyldes at istidskrepsene spredte seg gjennom områder med stillestående vann ved istidens slutt.[6]
De nærmeste slektningene til istidskrepsene finnes i arktiske kystfarvann. Det eneste unntaket er firetornet istidskreps (Pallasiola quadrispinosa), som er en ren ferskvannsart og som har sine nærmeste slektninger i Bajkalsjøen.
Under isavsmeltningen var Østersjøen i flere perioder en ferskvannssjø. Skagerrak var sterkt påvirket av ferskvann fra Østersjøbassenget, og de norske innsjøene med istidskreps var fjordarmer med fersk- eller brakkvann. Høy temperatur, konkurranse og predasjon har fortrengt ishavskrepsene fra grunne innsjøer.[7] I Norge finnes istidskrepsene på Østlandet, spesielt i Østfold, Akershus og sørøstre deler av Hedmark, og på Jæren. En ferskvannsstrøm kan ha hjulpet dem med å spre seg til Jæren. Ferskvannsfiskene sik og lagesild har tilsvarende isolerte forekomster på Jæren.
Også andre dyregrupper har relikte former i nordeuropeiske innsjøer, for eksempel fisker som hornulke, krøkle, røye og laks. I Saimen og Ladoga lever den arktiske ringselen. Faunaen i Østersjøen har også et relikt preg, med flere istidskrepser, hornulke og ringsel. Selv i Det kaspiske hav er det et innslag av arter med nære slektninger i arktiske strøk. Her lever krepsdyrene Gammaracanthus caspius, Monoporeia microphthalma og fire Mysis-arter, sammen med kaspisel og siken Stenodus leucichthys.