Loading AI tools
суб'єкт Російської Федерації З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Респу́бліка Дагеста́н (рос. Республика Дагестан, ав. Дагъистан Жумгьурият, агул. Дагъустан Республика, азерб. Dağıstan Respublikası, дарг. Дагъистан Республика, кум. Дагъыстан Жумгьурият, лакськ. Дагъустаннал Республика, лезгин. Республика Дагъустан, ног. Дагыстан Республикасы , рут. Дагъустан Республика, таб. Дагъустан Республика, татськ. Республикей Догъисту, цахур. Дагъыстан Республика, чеч. ДегІестан Республика) — суб'єкт Російської Федерації, що входить до складу Північно-Кавказького федерального округу та однойменного економічного району.
Республіка Дагестан ![]() | |||
---|---|---|---|
рос. Республика Дагестан іншими мовами:
| |||
![]() | |||
| |||
Країна | ![]() | ||
Фед. округ | Північно-Кавказький | ||
Адмін. центр | Махачкала | ||
Глава | Sergey Melikovd | ||
Дата утворення | 1991 | ||
Оф. вебсайт | e-dag.ru(рос.) | ||
Координати | 42°59′02″ пн. ш. 47°30′18″ сх. д. | ||
Площа | 50 300 км² (52-а) | ||
• внутр. вод | 0,4 % | ||
Часовий пояс | MSK (UTC+3) | ||
Чисельність | 3 041 900[1] (22-а) (2017) | ||
Густота | 59,3 осіб/км² | ||
Оф. мови | |||
Економ. район | Північно-Кавказький | ||
ISO 3166-2 | RU-DA | ||
ЗКАТО | 82 | ||
Суб'єкта РФ | 05 | ||
Телефонний | (+7)872 | ||
![]() |
Утворена 20 січня 1921 року. Столиця — Махачкала. Глава Республіки Дагестан — Меліков Сергій Алімович з 14 жовтня 2021 року.
Межує з Азербайджаном на півдні, з Грузією на південному заході, також з Чеченською Республікою на заході, із Ставропольським краєм на північному заході, і з Республікою Калмикія на півночі.
Відповідно до Конституції Республіки Дагестан, державними мовами є російська та мови всіх народів, що населяють республіку. Серед них найпоширеніш аварська, агульська, азербайджанська, даргинська, кумицька, лакська, лезгинська, ногайська, рутульська, табасаранська, татська, цахурська, чеченська мови.
Територія сучасного Дагестану, і більшою мірою гірського Дагестану, іменується в історичній літературі по-різному, що мало відношення до сусідських народів, або ж до навал завойовників, що іменували цю територію своєю мовою.
Деякі історики відносять до Південного Дагестану раніше найменування «Албанія», відповідне «Країні гір»[2]. Грузини називають Дагестан як «Лекетія»[3].
Назва «Дагестан» відома з XVII століття і означає «гірська країна» (від тюркської даг — гора, перської стан — країна, земля)[4]. Згідно В. В. Бартольду назва «Дагестан» з'явилася тільки в X/XVI ст.[5]. Назва «Дагестан» справедлива лише в історичному сенсі, оскільки з включенням до складу Дагестанської АРСР (нині Республіка Дагестан), рівнин Кизляра і ногайських степів на гірські регіони припадає лише 56 % від усієї її площі[4].
Дагестан розташований в північно-східній частині Кавказу, вздовж західного узбережжя Каспійського моря. Південь республіки займають гори й передгір'я Кавказу, на півночі — починається Прикаспійська низовина. Через центральну частину республіки протікає річка Терек. Іменем Амет-Хан Султана названий аеропорт Уйташ аеропорт міста Махачкала, столиці Дагестану; основний аеропорт республіки.
Зі сходу територія Дагестану омивається водами Каспійського моря. Південь і середню частину республіки займають гори і передгір'я Великого Кавказу, на півночі починається Прикаспійська низовина.
Через центральну частину республіки протікають річки Терек і Сулак. У Дагестані протікає 6255 річок (в тому числі 100 головних, що мають довжину понад 25 км і площа водозбору понад 100 км, 185 малих і понад 5900 найдрібніших), найбільшими з них є Терек, Сулак, Самур, Рубас з притоками[6]. Всі річки належать до басейну Каспійського моря, проте в море впадає тільки 20 з них.
Північ Дагестану через сухий клімат бідна річками. Наявні річки влітку використовуються для зрошення і не сягають моря[7].
Найбагатоводнішими є гірські річки, які завдяки швидкій течії не замерзають навіть взимку, їм властиві порівняльна багатоводність і значні ухили[7].
Самур є другою за величиною річкою в Дагестані. Площа його басейну становить 7,3 тис. км². Витік знаходиться в Рутульському районі Дагестану. При впадінні в Каспійське море Самур розпадається на рукави і утворює дельту. На річці і на її головних притоках планується будівництво трьох ГЕС. Води Самура також використовуються в цілях зрошення: з річки виведені зрошувальні канали, що зрошують Південний Дагестан (Самур-Дербентський канал) і знаходиться по сусідству Азербайджан (Самур-Апшеронський канал)[7].
Сулак утворюється при злитті річок Казикумухське Койсу, Аварське Койсу і Андійське Койсу, що беруть початок в горах Великого Кавказу. Площа його басейну становить 15,2 тис. км². На Сулак припадає половина всіх гідроенергоресурсів Дагестану, тут розташовані Чіркейська ГЕС, Міатлінська ГЕС, Гельбахська ГЕС, Чірюртська ГЕС-1 і Чірюртська ГЕС-2.
Орографія Дагестану своєрідна: 245-кілометрова смуга передгір'їв впирається в поперечні хребти, які облямовують величезною дугою Внутрішнього Дагестана. Дві основні річки вириваються з гір — Сулак на півночі і Самур на півдні. Природними межами гірського Дагестану є: Сніговий і Андійський хребти — до гігантського каньйону Сулака, Гімринський, Лєс, Кокма, Джуфудаг і Ярудаг — між Сулаком і басейном Самура, Головний Кавказький хребет — на південному заході обох басейнів.
Внутрішній Дагестан, в свою чергу, ділиться на середньогірський, платоподібний район і альпійський, високогірний.
Гори займають площу 25,5 тис. км², а середня висота всієї території Дагестану дорівнює 960 м. Найвища точка — Базардюзю (4466 м). Породи, що складають гори Дагестану, різко розмежовані. Головні з них — чорні і глинисті сланці, міцні доломітизовані і слабкі лужні вапняки, а також пісковики. До сланцевих хребтів відносяться Сніговий з масивом Діклосмта (4285 м), Боґос з вершиною Адала-Шухгельмєер (4151 м), Шаліб з вершиною Дюльтидаг (4127 м).
Каспійське узбережжя і велика частина Терсько-Кумської і Терсько-Сулакська низовин лежить на 27 м нижче рівня світового океану.
Клімат на півночі і в центральній частині Дагестану помірно-континентальний і посушливий.
Дагестан підрозділений на три ґрунтово-кліматичні зони:
Середні температури січня — від +4 °C в долинах до -11 °С у високогір'ях, липня — від +30 °С в долинах до +8 °С у високогір'ях. Опадів за рік випадає 200—300 і 600—800 мм відповідно[10].
![]() Дагестан знаходиться у часовому поясі Московський час. Зсув відносно UTC становить +3:00. |
Дагестан в географічному відношенні ділиться на передгірний, гірський і високогірний фізико-географічні пояси, в кожному з них є різні види рослинності. У Дагестані зростають понад 4500 видів вищих рослин, з яких 1100 ендеміків. На рівнині рослинність переважно напівпустельна. В передгірному поясі (починаючи з висоти 600 м) поширені луки і ліси. У субальпійських і альпійських луках переважають костриця, конюшина, астрагал, скабіоза, тирлич тощо. На висоті 3200-3600 м переважають мохи, лишайники і холодостійкі рослини.
Історія Дагестану | |
---|---|
![]() | |
Дагестан в стародавньому світі | |
Кавказькі албани | |
Кавказька Албанія | |
Дагестан в середніх віках | |
Цахурське ханство | |
Рутульське бекство | |
Лакз | |
Хозарський каганат | |
Дербентський емірат | |
Сарір | |
Зіріхгеран | |
Газікумухське шамхальство | |
Кайтазьке уцмійство | |
Табасаранське майсумство | |
Емірство Ільчі-Ахмада | |
Дагестан в новий час | |
Аварське ханство | |
Ілісуйський султанат | |
Мехтулінське ханство | |
Тарковське шамхальство | |
Газікумухське ханство | |
Кубинське ханство | |
Кюринське ханство | |
Велика Кавказька війна | |
Північно-Кавказький імамат | |
Дагестанська область | |
Республіка Горців Кавказу | |
Північно-Кавказький емірат | |
Дагестан у складі СРСР | |
Дагестанська АРСР | |
Північно-Кавказький край | |
Дагестан після розпаду СРСР | |
Республіка Дагестан | |
Дагестанська війна | |
Окрема ісламська територія | |
Імарат Кавказ | |
Народи Дагестану Портал «Дагестан» |
Дагестан завжди ділився на історико-географічні області: Аварістан, Агул, Акуша-Дарго, Андія, Аух, Дідо, Кайтаг, Кумикія, Лакія, Лезгистан, Салатавія, Рутульське бекство, Табасаран та інші.
Територія Дагестану була населена вже близько 2 мільйонів років тому: стоянка Рубас-1 в Приморському Дагестані (2,2-2,3 млн р. т.)[11], стоянки Айнікаб 1-2, Мухкай 1, Мухкай 2 шар 80 (1,8 млн р. т.), Мухкай 2 шар 129 (від 2,5 до 1,9 млн р. т.)[12][13], Гегалашур 1-3, Ругуджа в Центральному Дагестані[14]. Більш ніж півмільйона років стоянці Дарвагчай[15].
Після Жовтневого перевороту більшовиків в Росії, в листопаді 1917 року була проголошена незалежна Горська республіка, на території Дагестану і гірських округів Терської області Центральним комітетом Союзу об'єднаних горців Північного Кавказу і Дагестану. Цим же рішенням ЦК Союзу об'єднаних горців був перетворений в Гірський уряд.
У зв'язку з поразкою Німеччини і Туреччини в Першій світовій війні і відходом турецьких військ із Закавказзя і Дагестану, Гірський уряд було реорганізовано, і наприкінці 1918 р. горянський з'їзд в Темір-Хан-Шурі затвердив головою коаліційного кабінету Пшемахо Коцева. Були укладені угоди з загоном терських козаків генерала Колесникова, що перебували в Дагестані, і з представником Добровольчої армії в Баку генералом І. Г. Ерделі. За допомогою Грузії, Азербайджана і Антанти було розпочато формування власних загонів. У січні 1919 р. були створені військово-шаріатські суди. Першою головою був обраний Мустафаєв Абдул-Басір хаджі.
Навесні 1919 року Дагестан зайняли війська генерала Денікіна, після чого Гірський уряд заявив про саморозпуск і знову евакуювався в Тифліс. Горська республіка припинила своє існування.
Після заняття Чечні і Дагестану військами ЗСПР в квітні 1919 р. Узун-Хаджі став збирати загони добровольців для надання допомоги у звільненні Чечні. 22 травня 1919 року в зв'язку з заняттям військами ЗСПР Дагестану, була припинена діяльність уряду Горської Республіки. Узун-Хаджі, зібравши своє військо, пішов у гори на кордоні Чечні і Дагестану. Наприкінці травня 1919-го в селі Ботлих він зібрав великий маджліс, де за пропозицією аліма з селища Гагатлі Саїд-Магомеда, Узун-Хаджі був обраний еміром Дагестану і Чечні[24][25].
9 вересня 1919 року, на нараді за участю представників чеченського і дагестанського духовенства було оголошено про створення Північно-Кавказького емірату на чолі з еміром Узун-Хаїр Хаджі-Ханом. У розпорядженні прем'єр-міністра уряду емірату Іналука Дишинського — Арсанукаєва, виданому в вересні 1919 р., було оголошено, що «Північно-Кавказьке емірство є самостійною шаріатською монархією на чолі з еміром Узун-Хаїр-Хаджі-Ханом, але під протекторатом Халіфа мусульманського еміра Його Величності Оттоманського імператора Магомета-Ваххіддіна-VI». У цьому документі Горська Республіка називалася міфічною республікою, яка не має опори в народі.
Наприкінці березня 1920 року більшовики направили вже важко хворому Узун-Хаджі лист, в якому говорилося: «Після переговорів з Вашими представниками нам стало відомо, що вони приймають Радянську владу. Якщо і Ви приймаєте цю владу як імам Чеченістана і Дагестану, то оголосіть про це народам, і тоді між нами встановляться дружні відносини. Зважаючи на це Радянська влада визнає Вас як Імама і духовного лідера глави мусульман Північного Кавказу. Ви теж після цього, як оголосите народам про ваше ставлення до Радянської влади, повинні залишити свої посади і надати свої обов'язки самому народу. Ваші організації повинні бути розпущені. Це право має передаватися Центральному партійному керівництву. Що стосується фінансових справ, то це вирішиться після отримання інструкції від Центру. У всякому разі, Радянська влада не торкатиметься Вашого святого Корану і релігії. Про все це Вам розтлумачать Ваші представники». Узун-Хаджі відмовився прийняти ці умови більшовиків і через кілька днів після отримання листа, 30 березня 1920 р., він помер.
Після Узун-Хаджі титул еміра прийняв житель села Інхо шейх Дервіш Мухаммад, але кілька днів по тому Північно-Кавказький емірат перестав існувати.
Чисельність населення — 2621,8 тис. осіб (2005). Сільське населення становить 57,3 % (2005), а питома вага міського населення становить 42,7 % (2005). Щільність населення — 52,1 осіб/км² (2005). За даними уряду республіки, поза її межами постійно проживає понад 700 тисяч дагестанців.
Народжуваність — 19,5 на тисячу населення (3 місце в Російській Федерації, після Інгушетії і Чечні), народжуваність за 2010 рік — 18,8 на 1 тис. осіб. Середнє число дітей на одну жінку — 2,13.
Згідно з попередніми офіційними даними перепису населення 2010 року населення Дагестану в порівнянні з 2002 роком зросла на 15,6 % і досягло 2977,4 тис. осіб. Частка міського населення зросла з 42,8 до 45,3 %. Частка чоловіків і жінок залишилася стабільною (частка чоловіків знизилася на 0,1 % і склала 48,1 %)[38].
Дагестан показав найвищі темпи приросту населення серед регіонів Росії. Завдяки цьому Республіка за 2002—2010 роки обігнала багато великих регіонів (Красноярський край, Волгоградську область, Пермський край тощо). На 2017 рік Дагестан займає 13 місце в Росії за чисельністю населення суб'єктів Російської Федерації[39].
Дагестан є найбагатонаціональнішою республікою Росії. Державними мовами Республіки Дагестан є російська мова і мови народів Дагестану[40]. Лише 14 мов Дагестану мають писемність, а решта є безписемними[41]. Тутешні народи говорять мовами чотирьох основних мовних груп Дагестану.
98 % віруючих — мусульмани.
Народ | Чисельність, 2002, тис.[42] | Чисельність 2010 року тис. чол.[43][44] |
---|---|---|
Аварці ▲ | 758,4 (29,4 %) | 850,011 |
в тому числі Андійці | 21,3 % | |
в тому числі Дідойці | 15,2 % | |
в тому числі Ахвахці | 6,4 % | |
в тому числі Бежтінці | 6,2 % | |
в тому числі Каратінці | 6,0 % | |
Даргинці ▲ | 425,5 (16,5 %) | 589,386 |
Кумики ▲ | 365,8 (14,2 %) | 496,457 |
Лезгини ▲ | 336,7 (13,1 %) | 476,228 |
Лакці ▲ | 139,7 (5,4 %) | 178,630 |
Азербайджанці ▲ | 111,7 (4,3 %) | 130,9 |
Табасарани ▲ | 110,2 (4,3 %) | 118,9 |
Росіяни ▼ | 120,9 (4,7 %) | 104,0 |
Чеченці ▲ | 87,9 (3,4 %) | 93,7 |
Ногайці ▲ | 36,2 (1,4 %) | 40,4 |
Агули ▲ | 23,3 (0,9 %) | 28,1 |
Рутульці ▲ | 24,3 (0,9 %) | 27,8 |
Цахури ▲ | 8,2 | 9,8 |
Вірмени ▼ | 5,7 | 5,0 |
Татари ▼ | 4,7 | 3,7 |
Євреї ▲ | 1,5 | 1,7 |
Українці ▼ | 2,9 | 1,5 |
Гірські євреї ▼ | 1,1 | |
показані народи з чисельністю понад 1000 осіб |
До 40-х років XX століття в Дагестані на території Бабаюртівського, Хасав'юртівського і Кізлярського районів проживало близько 6 тис. німців. Найбільшими колоніями їх були — Романівка, Ейгенгейм, Вандерлоо № 1, Леніндорф, Неї-Гоффнунг. Всіх німців після початку німецько-радянської війни вислали в Казахську РСР і Середню Азію.
До числа аварців включені споріднені з ними андо-цезькі народи[45] і арчинці. Також до числа даргинців включені споріднені з ними кайтагці і кубачинці[46].
До 20-х років XX сторіччя все Гірське населення Дагестану за винятком кумиків називали лезгинами, кумиків ж іменували дагестанськими татарами. Починаючи з 1920 року загальнодагестанський етнонім гірських народів перейшов кюринцям — жителям Південного Дагестану[47][48][49][50][51].
До 1930-1940-х років мовою міжнаціонального спілкування в північній, рівнинній та передгірській частині Дагестану була тюркська (азербайджанська або кумицька) мова, але з плином часу стався плавний процес переходу до російської. Нині російська мова є рідною для багатьох неросійських жителів Дагестану.
Російське населення Дагестану, ще в середині XX століття становило близько п'ятої частини населення республіки, нині істотно скоротилося і в абсолютному і у відносному вираженні, і проживає в основному в містах Махачкала, Кизляр, Каспійськ, Буйнакськ, Дербент, Хасав'юрт, а також в Кізлярському і Тарумовському районах. При цьому тільки в Кизлярі (історично розвивався як російське місто) росіяни є найбільшою національною групою, хоча вже не становлять в ньому абсолютної більшості.
Чеченське населення проживає переважно в місті Хасав'юрт, Хасав'юртівському і Новолакському районах, в меншій мірі в Казбеківському і Кизилюртівському районах.
Національний склад населення районів та міст за даними перепису 2010 р.[52]
населення (2010) | аварці | даргинці | кумики | лезгіни | лакці | азербайджанці | табасарани | росіяни | чеченці | ногайці | агули | рутульці | |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Дагестанські Огні | 27 923 | 6,6 % | 17,9 % | 23,2 % | 46,2 % | 1,1 % | 3,1 % | ||||||
Дербент | 119 200 | 5,6 % | 33,7 % | 32,3 % | 15,8 % | 3,7 % | 3,2 % | ||||||
Ізбербаш | 55 646 | 3,5 % | 64,9 % | 15,1 % | 7,8 % | 2,5 % | 3,7 % | ||||||
Каспійськ | 100 129 | 14,6 % | 20,7 % | 9,7 % | 21,4 % | 14,3 % | 5,4 % | 9,0 % | 1,7 % | 1,2 % | |||
Кизилюрт (м/о) | 43 421 | 71,7 % | 2,3 % | 12,5 % | 2,4 % | 5,0 % | 3,5 % | ||||||
Кизляр (м/о) | 51 707 | 20,1 % | 14,4 % | 5,3 % | 4,7 % | 3,6 % | 1,5 % | 1,6 % | 41,0 % | 1,2 % | 1,6 % | ||
Махачкала (м/о) | 696 885 | 26,7 % | 15,3 % | 19,2 % | 12,7 % | 12,4 % | 2,0 % | 5,4 % | 1,2 % | ||||
Хасав'юрт | 131 187 | 30,7 % | 4,1 % | 28,1 % | 1,6 % | 3,3 % | 2,3 % | 28,5 % | |||||
Южно-Сухокумськ | 10 035 | 46,1 % | 21,1 % | 4,8 % | 10,4 % | 9,2 % | 4,2 % | ||||||
Буйнакськ | 62 623 | 45,8 % | 6,3 % | 30,8 % | 6,8 % | 7,0 % | |||||||
Агульський район | 11 204 | 5,9 % | 92,5 % | ||||||||||
Акушинський район | 53 558 | 96,0 % | 3,2 % | ||||||||||
Ахвахський район | 22 014 | 99,4 % | |||||||||||
Ахтинський район | 32 604 | 98,5 % | |||||||||||
Бабаюртівський район | 45 701 | 20,3 % | 6,1 % | 48,3 % | 6,1 % | 16,5 % | |||||||
Ботліхський район | 54 322 | 95,1 % | 3,1 % | ||||||||||
Буйнакський район | 73 402 | 23,5 % | 13,4 % | 61,1 % | |||||||||
Гергебільський район | 19 910 | 99,2 % | |||||||||||
Гумбетівський район | 22 046 | 98,6 % | |||||||||||
Гунібський район | 25 303 | 96,4 % | 2,5 % | ||||||||||
Дахадаєвський район | 36 709 | 99,0 % | |||||||||||
Дербентський район | 99 054 | 7,9 % | 18,8 % | 58,0 % | 9,9 % | 2,2 % | |||||||
Докузпаринський район | 15 357 | 94,0 % | 2,3 % | 3,0 % | |||||||||
Казбеківський район | 42 752 | 85,9 % | 1,2 % | 10,3 % | |||||||||
Кайтазький район | 31 368 | 90,1 % | 8,4 % | ||||||||||
Карабудахкентський район | 73 016 | 32,3 % | 64,9 % | ||||||||||
Каякентський район | 54 089 | 42,3 % | 52,4 % | 1,7 % | 1,5 % | ||||||||
Кизилюртівський район | 61 876 | 83,4 % | 10,5 % | 1,5 % | 2,5 % | ||||||||
Кізлярський район | 67 287 | 46,6 % | 19,5 % | 1,4 % | 3,4 % | 3,5 % | 2,4 % | 1,5 % | 12,3 % | 4,8 % | 1,5 % | ||
Кулинський район | 11 174 | 97,4 % | |||||||||||
Кумторкалинський район | 24 848 | 18,7 % | 8,4 % | 67,0 % | 1,2 % | 1,1 % | |||||||
Курахський район | 15 434 | 98,4 % | |||||||||||
Лакський район | 12 161 | 1,1 % | 2,0 % | 95,2 % | |||||||||
Левашинський район | 70 704 | 22,4 % | 76,5 % | ||||||||||
Магарамкентський район | 62 195 | 96,1 % | 1,6 % | ||||||||||
Новолакський район | 28 556 | 21,9 % | 48,5 % | 27,7 % | |||||||||
Ногайський район | 22 472 | 8,1 % | 1,0 % | 87,0 % | |||||||||
Рутульський район | 22 926 | 2,7 % | 9,3 % | 3,8 % | 1,6 % | 58,2 % | |||||||
Сергокалинський район | 27 133 | 98,9 % | |||||||||||
Сулейман-Стальський район | 58 835 | 98,6 % | |||||||||||
Табасаранський район | 52 886 | 18,4 % | 79,1 % | ||||||||||
Тарумовський район | 31 683 | 35,8 % | 23,5 % | 1,5 % | 3,9 % | 1,7 % | 19,6 % | 8,5 % | |||||
Тляратинський район | 22 165 | 98,4 % | |||||||||||
Унцукульський район | 29 547 | 97,5 % | |||||||||||
Хасав'юртівський район | 141 232 | 31,4 % | 5,4 % | 30,7 % | 5,3 % | 25,8 % | |||||||
Хівський район | 22 753 | 38,9 % | 59,4 % | ||||||||||
Хунзахський район | 31 691 | 97,5 % | |||||||||||
Цумадинський район | 23 345 | 98,9 % | |||||||||||
Цунтинський район | 18 282 | 99,4 % | |||||||||||
Чародинський район | 11 777 | 97,3 % | 1,5 % | ||||||||||
Шамільський район | 28 122 | 98,7 % | |||||||||||
Дагестан | 2 910 249 | 29,4 % | 17,0 % | 14,9 % | 13,3 % | 5,6 % | 4,5 % | 4,1 % | 3,6 % | 3,2 % | 1,4 % | 1,0 % | 1,0 % |
Велика частина населення Дагестану (більше 90 %) традиційно сповідує іслам. Первісно іслам поширився в Дербенті й рівнинній частині в VII—VIII ст. У гірському Дагестані іслам утвердився VII сторіччя в рутульського Хіні (Хнов). Про це свідчить найраніший пам'ятник мусульманської культури на Кавказі — надгробна плита шейха Мухаммада ібн Асад ібн Мугал, похованого у Хнові 675 року[53][54]. Також в лакском Кумухі Кумухська джума-мечеть VIII століття. Незважаючи на це, іслам став панівною релігією в гірському Дагестані тільки у XIII—XIV ст. Пізніше поширення ісламу в гірському Дагестані можна пояснити міжусобними війнами, що тривали періодом X—XII ст. на Східному Кавказі, навалою монголо-татар XIII ст. і Тамерлана XIV ст. Іслам став релігією всіх горців у XV столітті. У Дагестані іслам представлений двома напрямками: сунізмом (до 99 %) і шиїзмом (близько 1 %).
Близько 5 % населення Дагестану сповідують християнство і юдаїзм. Християнство представлено наступними напрямками: православ'я (росіяни — 3,8 %), вірмено-грігоріанство (вірмени 0,2 %). А юдаїзм сповідують гірські євреї, велика частина яких нині записані татами (1 %).
26 грудня 2012 року рішенням Священного Синоду була утворена Махачкалинська єпархія, виділена зі складу Владикавказької єпархії, з центром в місті Махачкалі і з включенням до її складу парафій та монастирів в Дагестані, Чечні, Інгушетії.
На 1 січня 1996 р. в Дагестані діяло 1670 мечетей, 7 церков, 1 монастир, 4 синагоги, 3 громади адвентистів сьомого дня, 4 громади євангельських християн-баптистів. У Дербенті розташована найдавніша мечеть на території сучасної Росії — Джума мечеть. А в Махачкалі розташована одна з найбільших в Європі Джума-мечеть, в якій одночасно можуть здійснювати намаз до 15 тис. мусульман.
Наразі в республіці діє кілька православних храмів, зокрема Знаменський собор у Хасав'юрті — найбільший православний храм Північного Кавказу, пам'ятник архітектури початку XX століття. Свято-Успенський кафедральний собор — головний і єдиний православний храм Махачкали з 50-х років XX століття. Церква Святого Грігоріса — вірменська каплиця, зведена в пам'ять про події IV століття, в селі Нюгді.
Всі релігійні організації | Всього зареєстровано |
---|---|
Російська православна церква | 19 |
Древлеправославна церква | 1 |
Римсько-католицька церква | - |
Вірменська апостольська церква | 2 |
Іслам | 2495 |
Юдаїзм | 5 |
Євангельські християни-баптисти | 5 |
Євангельські християни | 6 |
Християни віри євангельської — п'ятидесятники | 5 |
Адвентисти сьомого дня | 6 |
Свідки Єгови | 6 |
Буддизм | - |
Населені пункти з кількістю мешканців понад 10 тисяч 2007 | ||||||||||||||||||||||||||||||||||||||||
|
До складу Дагестана входять 42 райони та 10 міських округів[55][56]:
№ | Муніципальний район | Населення | Щільність, осіб/км² | Округ | Адміністративний центр |
---|---|---|---|---|---|
1 | Агульський район | ↘10 452[1] | 14 | Південний | с. Тпіг |
2 | Акушинський район | ↘53 128[1] | 84 | Гірський | с. Акуша |
3 | Ахвахський район | ↗24 151[1] | 73 | Гірський | с. Карата |
4 | Ахтинський район | ↘31 492[1] | 29 | Південний | с. Ахти |
5 | Бабаюртівський район | ↗48 134[1] | 14 | Північний | с. Бабаюрт |
6 | Бежтинська ділянка | ↗7547[57] | 17 | Гірський | с. Бежта |
7 | Ботліхський район | ↗57 908[1] | 77,2 | Гірський | с. Ботліх |
8 | Буйнакський район | ↗80 131[1] | 40 | Центральний | м. Буйнакськ |
9 | Гергебільський район | ↗21 160[1] | 52 | Гірський | с. Гергебіль |
10 | Гумбетівський район | ↗22 675[1] | 25 | Гірський | с. Мехельта |
11 | Гунібський район | ↗26 701[1] | 42 | Гірський | с. Гуніб |
12 | Дахадаєвський район | ↗36 374[1] | 25 | Південний | с. Уркарах |
13 | Дербентський район | ↗102 429[1] | 113,4 | Південний | м. Дербент |
14 | Докузпаринський район | ↘15 214[1] | 33 | Південний | с. Усухчай |
15 | Казбеківський район | ↗47 353[1] | 75 | Північний | с. Дилим |
16 | Кайтазький район | ↗32 738[1] | 51 | Південний | с. Маджаліс |
17 | Карабудахкентський район | ↗81 860[1] | 50 | Центральний | с. Карабудахкент |
18 | Каякентський район | ↗55 633[1] | 87 | Центральний | с. Новокаякент |
19 | Кизилюртівський район | ↗70 039[1] | 150 | Центральний | м. Кизилюрт |
20 | Кізлярський район | ↗72 659[1] | 21 | Північний | м. Кизляр |
21 | Кулинський район | ↘11 031[1] | 16 | Гірський | с. Вачі |
22 | Кумторкалинський район | ↗26 665[1] | 18 | Центральний | с. Коркмаскала |
23 | Курахський район | ↘14 901[1] | 20 | Південний | с. Курах |
24 | Лакський район | ↘11 892[1] | 17 | Гірський | с. Кумух |
25 | Левашинський район | ↗75 852[1] | 82 | Гірський | с. Леваши |
26 | Магарамкентський район | ↗61 957[1] | 93 | Південний | с. Магарамкент |
27 | Новолакський район | ↗33 886[1] | 126 | Північний | с. Новолакське |
28 | Ногайський район | ↘19 189[1] | 3 | Північний | с. Тереклі-Мектеб |
29 | Рутульський район | ↘21 225[1] | 11 | Південний | с. Рутул |
30 | Сергокалинський район | ↘27 863[1] | 54 | Центральний | с. Сергокала |
31 | Сулейман-Стальський район | ↘56 656[1] | 83 | Південний | с. Касумкент |
32 | Табасаранський район | ↘49 725[1] | 68 | Південний | с. Хучні |
33 | Тарумовський район | ↗32 961[1] | 11 | Північний | с. Тарумовка |
34 | Тляратинський район | ↗23 565[1] | 15 | Гірський | с. Тлярата |
35 | Унцукульський район | ↗30 783[1] | 51 | Гірський | с. Унцукуль |
36 | Хасав'юртівський район | ↗153 878[1] | 100 | Північний | м. Хасав'юрт |
37 | Хівський район | ↘21 314[1] | 32 | Південний | с. Хів |
38 | Хунзахський район | ↗32 096[1] | 56 | Гірський | с. Хунзах |
39 | Цумадинський район | ↗25 071[1] | 21 | Гірський | с. Агвалі |
40 | Цунтинський район | ↗19 741[1] | 14 | Гірський | с. Кідеро |
41 | Чародинський район | ↗12 547[1] | 11 | Гірський | с. Цуриб |
42 | Шамільський район | ↗29 145[1] | 29 | Гірський | с. Хебда |
Загальна площа земель міських округів у гектарах (значення показників за рік)[58]
Міські округи Республіки Дагестан | 2006 | 2007 | 2008 | Округи |
---|---|---|---|---|
Місто Махачкала | 49 801 | 49 801 | 46 813 | Центральний |
Місто Буйнакськ | 2095 | 2095 | 2095 | Центральний |
Місто Дагестанські Вогні | 927 | 927 | 927 | Південний |
Місто Дербент | 7100 | 7100 | 6963 | Південний |
Місто Ізбербаш | 2292 | 2292 | 2255 | Центральний |
Місто Каспійськ | 3294 | 3294 | 3294 | Центральний |
Місто Кизилюрт | 2370 | 2370 | 2370 | Центральний |
Місто Кизляр | 3231 | 3231 | 3231 | Північний |
Місто Хасавюрт | 3848 | 3848 | 3848 | Північний |
Місто Южно-Сухокумськ | 9170 | 9170 | 9170 | Північний |
Основні галузі виробництва: сільське господарство, виноробство, рибальство, народні промисли (у тому числі килимарство), видобуток нафти (розвідкою та розробкою родовищ займається виробниче об'єднання «Дагнефть»), легка й хімічна промисловості, виробництво електроенергії. Валовий регіональний продукт 2009 року становив 265,1 млрд руб. (108,9 % до 2008 року). Зовнішньоторговельний обіг — 319 млн доларів (1997 р.)
Республіканський бюджет (1999 р.):
Банківська сфера:
Високогірні річки регіону мають істотний гідроелектричний потенціал, оцінюваним до 55 млрд кВт·год на рік. На 2010 рік вироблення діючими станціями склало близько 5,1 млрд кВт·год особливо цінною пікової електроенергії на рік:
Раніше, Гоцатлинської ГЕС (100 МВт, 310 млн кВт · год), що перебуває в будівництві, була введена в експлуатацію ПАТ «РусГидро» 30 вересня 2015 року; існує проект Агвалінської ГЕС (220 МВт, 680 млн кВт·год).
22 грудня 2013 року, в Каспійську ввели до експлуатації першу чергу найбільшої сонячної електростанції в Росії[59].
Машинобудівний комплекс — один з основних блоків обробних виробництв республіки. Наразі він представлений у республіці виробництвом устаткування для авіа- і суднобудування, радіоелектронною промисловістю, енергетичним машинобудуванням і електротехнічною промисловістю. Останніми роками в республіці отримало розвиток виробництво автомобільних компонентів.
Галузь нараховує понад 30 діючих підприємств, зокрема 11 підприємств ВПК. Частка оборонної продукції перевищує в галузі половину всіх обсягів виробництва. Відсутність власної сировинної бази і надлишок трудових ресурсів визначили його спеціалізацію на нематеріало ємних виробництвах, переважно з високим рівнем науко- і трудомісткості. За вартістю основних фондів галузь стоїть на першому місці в промисловості, водночас тут є найвищий рівень їх зносу (75-80 %).
Основу галузі складають заводи ВАТ «Завод Дагдизель», «Авиаагрегат», «Концерн КЭМЗ», ПО «Азимут», «Завод им. Гаджиева», «Электросигнал», «Буйнакский агрегатный завод», «Каспийский завод точной механики», «Избербашский радиозавод», «ДагЗЭТО», «Дагдизель»[60].
Машинобудівні виробництва генерують істотну частку валового внутрішнього продукту республіки, забезпечують зайнятість значної частини працездатного населення, близько 11 тис. осіб[61].
Основною продукцією промисловості будівельних матеріалів є збірний залізобетон (комбінати «Дагстройиндустрия» і «Махачкалинский ДСК» в Махачкалі; «Дагюгстрой» у Дербенті; «Аист» в Кизилюрті тощо); а також цегла (завод «Силикат» у Махачкалі). Ведеться видобуток вапняку поблизу Дербента і мінеральної будівельної сировини поблизу Ізбербаша[60].
Крім зареєстрованих підприємств є багато нелегальних міні-заводів. За даними[62][63] на більш ніж 500 підприємствах, що виготовляють цеглу, використовується працю рабів. При цьому в самому Дагестані порушено всього дві кримінальні справи за фактами незаконного утримання працівників.
Як і багато інших регіонів РФ, Дагестан має прямі економічні зв'язки з багатьма країнами світу, в деяких з яких республіка відкрила свої зовнішньоекономічні представництва. 2012 року обсяг товарообігу між Дагестаном і Туреччиною досяг 47,6 млн доларів, що на 60,8 % вище показники 2011 р Експорт склав 22,15 млн доларів, імпорт — 25,5 млн доларів[64].
За три квартали 2014 року товарообіг між Азербайджаном і Дагестаном склав 136,84 мільйона доларів, при цьому на імпорт азербайджанської продукції припали 122,12 мільйонів доларів, на експорт в Азербайджан — 14,7 мільйонів доларів. А з Іраном досяг 160 мільйонів доларів[65].
До 2003 року главою республіки був Голова Державної ради Республіки Дагестан.
Керівником республіки є Глава Дагестану (раніше — президент), який призначається Президентом Російської Федерації. Список керівників Дагестану:
13 жовтня 2004 року голова держради Дагестану даргинець Магомедалі Магомедов прийняв відставку голови уряду Хизрі Шихсаїдова й усього уряду. Прем'єр-міністром став Атай Алієв, який раніше займав посаду голови Рахункової палати Дагестану. Атай Алієв, як і Шихсаїдов, за національностю — кумики.
20 лютого 2006, за поданням Президента РФ Володимира Путіна, першим президентом Республіки Дагестан обраний аварець Муху Алієв, що очолював з 1991 республіканський парламент. На посаді спікера його змінив син Магомедалі Магомедова Магомедсалам Магомедов, чию кандидатуру одноголосно затвердив парламент. Одночасно з обранням Муху Алієва на пост президента республіки була розпущена Держрада.
6 березня 2006 Народні збори Дагестану затвердили на посаді голови уряду республіки Шаміля Зайналова, що раніше представляв у Раді Федерації РФ дагестанський парламент. Його попередник Атай Алієв зайняв його місце. Шаміль Зайналов по національності — кумик, як і Атай Алієв.
8 лютого 2010 — Президент РФ Дмитро Медведєв вніс на розгляд Народних Зборів Дагестану кандидатуру Магомедсалама Магомедова для наділення його повноваженнями Президента республіки.
28 січня 2013 — Президент Росії Володимир Путін прийняв відставку Магомедова і призначив тимчасово виконуючим обов'язки керівника Дагестану Рамазана Гаджимурадович Абдулатіпова.
27 вересня 2017 року — Рамазан Абдулатіпов заявив про намір достроково покинути пост Глави Республіки за власним бажанням.
Повноважне представництво Республіки Дагестан при Президентові Російської Федерації — державний орган Дагестану, який входить в систему виконавчої влади Республіки і здійснює свою діяльність під керівництвом Уряду Республіки Дагестан.
Республіку Дагестан у Держдумі ФС РФ представляють депутати: Абасов М. М., Аскендеров З. А., Балашов Б. К ., Гаджиєв М. Т., Гаджиєв М. С., Гасанов М. Н., Курбанов Р. Д., Решульський С. Н., Сафаралієв Г. К., Умаханов У. М..
Республіку Дагестан у Ради Федерації РФ представляють: Сулейман Керімов і Ільяс Умаханов.
Парламент Дагестану — Народні Збори — законодавчий орган (парламент) Дагестану, що складається з 90 депутатів, що обираються на 5-річний строк.
Головою Народних Зборів Республіки Дагестан є Хизрі Шихсаїдов.
До повноважень Народних Зборів Республіки Дагестан відноситься:
Вищим органом виконавчої влади до лютого 2006 була Державна Рада, що складалася з представників 14 народів Дагестану. Склад уряду затверджувався Державною радою, голова уряду — Народними зборами Дагестану.
За негласним принципом національного паритету, вищі пости в Дагестані (голова Держради, голова парламенту, голова уряду) повинні займати представники різних національностей.
Уряд Республіки Дагестан:
Конституція — основний закон Дагестану. Прийнята 2003 року.
Конституційний Суд Республіки Дагестан — судовий орган конституційного контролю, самостійно і незалежно здійснює судову владу за допомогою конституційного судочинства.
У Республіці Дагестан діють Конституційний Суд Республіки Дагестан, Верховний Суд Республіки Дагестан, Арбітражний Суд Республіки Дагестан, районні суди і світові судді.
Нинішні символи Дагестану — прапор і герб — з'явилися через два роки після утворення республіки — 1994 року. До цього використовувалася символіка Дагестанської АРСР.
1994 року, згідно з постановою Верховної Ради республіки, був заснований прапор Дагестану. Затверджений він був 26 лютого 1994 року. 2003 року прапор був незначно змінений у новій пропорції. Відповідно до Закону про Державний прапор Республіки Дагестан[66]:
Стаття 1. Державний прапор Республіки Дагестан є офіційним державним символом Республіки Дагестан.
Державний прапор Республіки Дагестан являє собою прямокутне полотнище з трьох рівновеликих горизонтальних смуг: верхньої — зеленого, середньої — синього і нижньої — червоного кольору. Відношення ширини прапора до його довжини 2:3. Багатобарвний малюнок Державного прапора Республіки Дагестан поміщений у додаток до цього Закону.
Ухвалений парламентом республіки 20 жовтня 1994 року. Відповідно до Закону про Державний герб Республіки Дагестан[67]:
«Стаття 1. Державний герб Республіки Дагестан є офіційним державним символом Республіки Дагестан. Державний герб Республіки Дагестан являє собою круглий геральдичний щит білого кольору, в центральній частині якого зображено золотого орла. Над ним вміщено зображення золотого сонця у вигляді диска, облямованого спіральним орнаментом. У підстави щита розташовані біло-золотого кольору снігові вершини гір, рівнина, море і в картуші — рукостискання, по обидва боки яких проходить зелена геральдична стрічка з написом білими літерами: „Республіка Дагестан“. У верхній половині щит обрамлений золотою смугою, в нижній — двома орнаментальними кантами: зліва — синім, праворуч — червоним. Малюнки Державного герба Республіки Дагестан у багатобарвному і одноколірному варіантах поміщені в додатках № 1 та № 2 до цього Закону.»
Гімн Дагестану затверджений на підставі Закону № 28 Республіки Дагестан «Про Державний гімн Республіки Дагестан» 25 лютого 2016 року[68], і є музичним твором відомого дагестанського композитора Мурада Кажлаєва.
Текст гімну заснований на вірші «Клятва» Расула Гамзатова, в перекладі Миколи Дорізо.
Республіка Дагестан займає вигідне геополітичне становище, має прямий вихід до міжнародних морських шляхів, має важливе транзитне значення для економічних зв'язків Росії з Закавказзям, Середньою Азією, Казахстаном, Туреччиною та Іраном.
Через територію Республіки Дагестан проходять залізничні, автомобільні, повітряні, морські та трубопровідні маршрути федерального і міжнародного значення. У зв'язку з цим важливою складовою виробничої інфраструктури є транспортний комплекс.
Територіальні автомобільні шляхи загального користування Республіки Дагестан є найважливішою складовою частиною інфраструктури, що сприяє економічному зростанню, вирішенню соціальних завдань і забезпечення національної безпеки РФ на південних рубежах.
Наразі протяжність територіальних автомобільних шляхів загального користування Республіки Дагестан становить 8159 км, в тому числі федерального значення — 643 км.
Останніми роками в обхід перевальних ділянок ряду найважливіших республіканських шляхів, що важко проїжджаються, побудовані обхідні шляхи, які докорінно змінили схему автотранспортного забезпечення районів Нагорного Дагестану (Урма — Губден, Чалда — Караді і Гімри-Чірката).
2 жовтня 2012 року після реконструкції урочистим відкриттям був введений до експлуатації Гімринський а/д тунель, найдовший автодорожній тунель у Росії. Він з'єднує Буйнакськ і село Гімри Унцукульского району. Тунель довжиною 4303 метри забезпечує найкоротший і незалежний від погодних умов транспортний зв'язок дев'яти районів гірського Дагестану (з населенням 375 тисяч осіб) із залізницею і центром республіки. Пропускна здатність тунелю становить 4 тисячі автомобілів на годину. Він запроектований для пропуску 2-смугового руху автотранспорту в обох напрямках за параметрами автомобільних доріг IV технічної категорії. Ширина проїжджої частини — 7 метрів, висота габариту — 5 метрів.
Тунель освітлений, обладнаний системою автоматичної пожежної сигналізації, системою охоронної сигналізації, гучномовного оповіщення, телефонним зв'язком, телевізійним спостереженням, експлуатаційної вентиляцією, центральним диспетчерським управлінням.
Через Дагестан проходять федеральна автострада М29 Кавказ, автомобільні магістралі Ростов-на-Дону — Баку, Р216 Астрахань — Кизляр — Махачкала,
Берестя — Махачкала тощо. Пасажиропотоки на півдні проходять через Дербент, до гір — через Буйнакськ, на північ — через Кизляр, у центральні рівнинні райони — через Хасав'юрт, у центральні передгірні райони — від Ізбербашу. Центральним транзитним пунктом є місто Махачкала, розташоване на стику всіх доріг.
![]() Автомагістраль Аеропорт - Махачкала | Автомагістраль Каспійськ - Махачкала |
![]() Шлях Шамількала - Гергебіль |
![]() Гірська дорога |
![]() Автомагістраль Буйнакск - Махачкала |
![]() Шлях Буйнакськ - Гімри |
Територією республіки проходять найважливіші залізничні маршрути федерального значення, що пов'язують Росію з південними країнами ближнього і далекого зарубіжжя: «Махачкала — Москва», «Махачкала — Астрахань», «Махачкала — Санкт-Петербург», «Баку — Київ», «Баку — Москва», «Санкт-Петербург — Баку», «Кизляр — Астрахань». Здійснюється приміські повідомлення «Махачкала — Дербент», «Дербент — Держкордон».
Махачкалинський морський торговельний порт — основний незамерзаючий російський порт на Каспії, забезпечує морський транспортний зв'язок з Прикаспійськими державами і здійснює переробку транзитних вантажів з країн Західної Європи, Скандинавії, Середньої Азії, Індії, країн сходу.
Порт був заснований 17 листопада 1870 року на західному березі Каспійського моря[69].
Махачкалинський порт знаходиться на торговому шляху Європа-Кавказ-Азія (TRACECA). Здатний приймати судна протягом усього року. Є суховантажна гавань, що має у своєму складі залізничний поромний і автопаромний термінал.
До грудня 2011 року повітряні перельоти в Махачкалинський міжнародний аеропорт «Уйташ» здійснювала авіакомпанія «Авіалінії Дагестану». Після зупинки операційної діяльності авіакомпанії «Авіалінії Дагестану» їх рейси «підхопили» кілька російських і іноземних авіакомпаній.
Сьогодні Махачкала пов'язана з багатьма містами, такі як: Санкт-Петербург, Москва, Сургут, Сочі, Мінеральні Води, Ростов-на-Дону , Самара, Стамбул і Шарджа. Прямі рейси в ці міста з Махачкали здійснюють різні авіакомпанії з Міжнародного аеропорту Махачкала, який є єдиними повітряними брамами Дагестану і що має федеральне значення[70].
Аеропорт розташований за 4,5 км від міста Каспійська і за 16,2 км від найближчого мікрорайону Махачкали.
1. Дагестанський державний університет.
2. Дагестанська державна медична академія
3. Дагестанський державний педагогічний університет
4. Дагестанський державний технічний університет
5. Дагестанський державний інститут народного господарства
6. Дагестанський державний аграрний університет імені М. М. Джамбулатова
7. Дагестанський гуманітарний інститут
Завдяки етнічної різноманітності Дагестан має унікальні культурні багатства.
Національний фактор відіграє значну роль у наявності національних театрів. За останні кілька років в Республіці Дагестан відбулося відкриття нових будівель Кумицького і Даргинського театрів, окрім того, в Дагестані знаходиться одне з найбільших на Північному Кавказі книгосховищ — Національна бібліотека Республіки Дагестан, обсяг фонду якої становить понад 700 тисяч документів.
Кухня Дагестану представлена багатьма кавказькими кухнями — вірменською, грузинською, азербайджанською, абхазькою, аварською, лезгинською, чеченською та іншими[71].
![]() | ![]() | ![]() | ![]() |
Аварський театр | Російський театр | Кумицький театр | Театр ляльок |
У Дагестані знаходяться 1200 будівель, визнаних пам'ятками архітектури, при цьому 40 з них відносяться до пам'ятників федерального значення[72]. Серед них є і пам'ятники всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.
![]() | ![]() | ![]() |
Фортеця Нарин-кала в Дербент | Фортеця-село Кала-Корейш | Аул Старий Кахіб |
![]() | ![]() | ![]() |
Вірменська церква Святого Всеспасителя | Дербентська Джума-мечеть | Старий аул Корода |
На прилеглих до заповідних ділянках землях і водному просторі створені охоронні зони загальною площею 21065 га, в тому числі, в Кизлярській затоці — 19890 га, і на Сарикумі — 1175 га.
Переданий у відання заповідника Наказом Міністерства природних ресурсів і екології Російської Федерації від 3 листопада 2009 р. № 360[86].
Переданий у відання заповідника Наказом Міністерства природних ресурсів і екології Російської Федерації від 3 листопада 2009 р. № 362. Заказник має профіль біологічного (зоологічного) і призначений для збереження і відновлення цінних у господарському відношенні, а також рідкісних об'єктів тваринного світу, що перебувають під загрозою зникнення, і середовища їх проживання.
Площа Заказника 11,2 тис. га. На території заказника розташовано 7 населених пунктів сільського типу, 3 прикордонні застави, Приморський риборозплідний завод, землі кількох сільгосппідприємств і орендарів[87].
Сьогодні Дагестан є одним з лідерів серед регіонів Росії зі спортивних досягнень[91]. Протягом 50 років Дагестан є кузнею кадрів всесвітньо відомих борців. Дуже популярний в Дагестані футбол. Махачкалінський футбольний клуб «Анжи» виступає в російській Прем'єр-Лізі. Так само у ПФЛ (третя за силою футбольна ліга Росії) виступає ще один футбольний клуб з Махачкали — «Легіон-Динамо». У Каспійську розташований найбільший у Дагестані стадіон Анжи Арена місткістю в 30 тисяч глядачів. На Анжи Арені проводить свої матчі футбольний клуб Анжи.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.