Солистички концерт са једним солистом настао је крајем 18. века. Троставачност је наследио од троставачних кончерта гроса, који су ређе писани. Први став карактерише тзв. Вивалдијев концертни облик где се доследно смењују Tutti и соло-одсеци. Други став солистичког концерта је у облику арије, док је трћи став грађен као први, може бити велика троделна форма или рондо (сличан Купреновом ронду).
Термин „кончерто” је иницијално кориштен за означавање радова који су обухватали гласове и инструменте, при чему су инстументи имали независне делове, за разлику од ренесансне уобичајене праксе у којој су иснтрументи који су пратили гласове само дублирали гласовне делове.[9] Примери ове раније форме кончерта су Ђовани Габријелијев „” или Хајнрих Шулцов „”.
Ранобарокни кончерто
Види још: Рипиено кончерто
Кончерто је почео да поприма свој модерни облик у време касног барока, почевши са формом кончерто гросо коју је популаризовао Арканђело Корели. Корелијева кончертна група је имала две виолине и чело. У Ј. С. Баховом петом Бранденбуршком концерту, на пример, кончертино је флаута, виолина, и чембало;[10] чембало се понекад свира са рипиеном, за разлику од свирања континуо клавијатурне пратње.[11]
Класичарски концерт,[12] од Хајдна и Моцарта, установљава облик сонатног циклуса са три става (ретки су са четири), од којих су први и трећи обично брзи, а други лагани. Сви ставови су контрастни тоналитетом.
I став – има двоструку експозицију. Прву експозицију (краћа са завршетком у основном тоналитету у ком је и прва тема) даје оркестар – Tutti, а другу излаже - солиста кога прати оркестар (другу експозицију карактерише тонални контраст двеју тема). Затим следи развојни део који је краћи, па реприза.
Виртуозна солистичка каденца налази се често пред кодом или у њој.
II став – најчешће је облик песме. Може да има солистичку каденцу (ређе).
III став – најчешће је облик ронда. Често има солистичку каденцу.
Гледано кроз историју музике, однос оркестра и солисте се мењао:
"Canzone", in The Shapes of our Singing, a comprehensive guide to verse forms and metres from around the world, by Robin Skelton. EWU, Spokane, WA. 2002.978-0-910055-76-5.
Talbot, Michael. „The Italian concerto in the Late seventeenth and early eighteenth centuries”. The Cambridge Companion to the Concerto. Cambridge Companions to Music.
Eggink, J.; Brown, G.J. (2004). „Instrument recognition in accompanied sonatas and concertos”. 2004 IEEE International Conference on Acoustics, Speech, and Signal Processing. 4: iv—217—iv—220. ISBN0-7803-8484-9. S2CID13003660. doi:10.1109/ICASSP.2004.1326802.