From Wikipedia, the free encyclopedia
Алберто Еваристо Хинастера (шп. ; Буенос Ајрес, 11. април 1916 —– Женева, 25. јун 1983) је био најзначајнији аргентински композитор и један од најистакнутијих латиноамеричких музичара XX века. На почетку свог стваралаштва комбиновао је елементе аргентинског фолклора са тековинама савремене музичке технике, да би се касније окренуо додекафоној музици.[2]
„ | Компоновати, по мом мишљењу, значи створити архитектуру... У музици, ова архитектура се одвија у времену. Кад је време прошло, кад се дело одвило, осећај унутрашњег савршенства преживљава у духу. Само се тада може рећи да је композитор успео у стварању те архитектуре.[3] | ” |
Алберто Хинастера | |
---|---|
![]() Алберто Хинастера | |
Пуно име | Алберто Еваристо Хинастера |
Датум рођења | 11. април 1916. |
Место рођења | Буенос Ајрес, Аргентина |
Датум смрти | 25. јун 1983. (67 год.) |
Место смрти | Женева, Швајцарска |
Период | модернизам |
Утицаји од | Клод Дебиси, Мануел де Фаља, Артур Хонегер, Игор Стравински, Бела Барток[1] |
Најважнија дела | Панамби, Естансија, Аргентинске игре, Клавирска соната бр. 1, Гудачки квартет бр. 2, Дон Родриго, Бомарцо, Клавирски концерт бр. 1, Концерт за чело и оркестар бр. 2, Кантата за чаробну Америку |
Награде | Орден уметности и књижевности
Почасни докторат Универзитета Јејл Почасна Награда Конекс |
Алберто Хинастера[lower-alpha 1] је рођен 11. априла 1916. године у Буенос Ајресу, као млађе од двоје деце Каталонца Алберта Хинастере и Италијанке Луисе Боси.[5] Још у детињству је показивао таленат за музику.[6]
Од 1928. до 1935. године похађао је буеносајрески Конзерваторијум „Алберто Вилијамс“, на ком је студирао композицију код Хосеа Хила, хармонију код Селестина Пијађа, теорију музике и солфеђо код Торквата Родригеза Кастра и клавир код Кајетана Арђенцијанија. Музичко удружење El Unisono му је 1934. доделило награду за дело Дечји комади. Дипломирао је са златном медаљом за композицију.[7]
Наставио је да се музички усавршава на Националном конзерваторијуму у Буенос Ајресу, студирајући контрапункт код Хосеа Хила, хармонију код Атоса Палме и композицију код Хосеа Андреа. Током студија усвојио је традиционалан приступ компоновању који се ослањао на народну музику и истицао фигуру гауча као отелотворења аргентинских националних врлина. С друге стране, своја прва дела је стварао по узору на модернистички приступ млађе генерације аргентинских композитора, чији је циљ био оживљавање аргентинске музике применом техника изведених из додекафоније, неокласицизма и џеза. Оба ова приступа имала су значајан утицај на Хинастерино стваралаштво.[7]
Године 1937. довршио је своју прву значајну композицију – балет Панамби – засновану на древној легенди о љубави и магији индијанског племена Гуарани.[8][9] Дело је прерадио у истоимену свиту која је премијерно изведена у Театру „Колон“ 27. новембра 1937. Постао је познат широм Аргентине, стекавши репутацију динамичног младог националног композитора. Те године је компоновао и Аргентинске игре.[1][10]
Након стицања дипломе на Националном конзерваторијуму 1938. године, започео је успешну наставничку делатност која ће га учинити једним од најистакнутијих музичких педагога у Латинској Америци. Три године касније постављен је за професора на Војној академији „Сан Мартин“ и Националном конзерваторијуму, где је најпре предавао солфеђо и хармонију, а касније оркестрацију и музичку анализу.[11]
Године 1941. оженио се са Мерседес де Торо, са којом је имао двоје деце: Александера и Георгину.[12] Исте године је добио поруџбину за сценско дело од Линколна Кирстина из америчке балетске трупе Караван.[9] Као одговор настао је балет Естансија, заснован на гаучовском епу Мартин Фијеро и сценама које евоцирају аргентински живот на »естансији« (ранчу). Будући да је Кирстинова трупа распуштена наредне године, Хинестера је балет прерадио у истоимену оркестарску свиту, четвороставачну композицију која је доживела огроман успех након премијере у Театру „Колон“ 12. маја 1943. и која је до данас остала једно од његових најпопуларнијих дела.[12]
На наговор америчког композитора Арона Копланда, којег је упознао током његовог боравка у Буенос Ајресу, аплицирао је за Гугенхајмову стипендију. Главна сврха његовог одласка у САД била је промоција међуамеричке сарадње на пољу композиције. Иако му је стипендија одобрена 1942. године, морао је да одложи пут због Другог светског рата. Остао је у Аргентини, али му је због сукоба са Пероновим режимом одузет положај на Војној академији.[13]
Између 1945. и 1947. године боравио је у САД, где је током 1946. похађао Копландове часове композиције на летњем музичком фестивалу у Тангелвуду. У Америци су премијерно изведене неке од његових композиција, као што су свита Панамби и Дванаест америчких прелудијума. Топао пријем ових дела утицао је на будући развој његове музичке каријере.[14][13]
По повратку у Аргентину, где је поново добио положај на Националном конзерваторијуму, заједно са другим музичарима основао је Савез аргентинских композитора 1947. године и Конзерваторијум за музичку и сценску уметност на Националном универзитету Ла Плата 1948. Уследиле су бројне почасти: изабран је за члана Факултета музичких уметности у Чилеу и Удружења чилеанских композитора 1950, као и за члана Међународног музичког савета при Унеску 1951. Те године је основао и Филијалу бр. 1 при Конзерваторијуму у Ла Плати (данашњи Конзерваторијум „Хулијан Агире“).[15]
Године 1952. смењен је са места директора конзерваторијума у Ла Плати због поновног сукоба са Пероновим режимом. Те године је по поруџбини Института Карнеги компоновао Клавирску сонату бр. 1, а на сцени Тетра „Колон“ премијерно је изведен његов балет Естансија. Након што се 1956. вратио са европске турнеје по Стокхолму, Упсали, Лондону и Паризу, враћен је на место директора Конзерваторијума у Ла Плати. Учествовао је у раду жирија на музичким фестивалима у Каракасу и Монтевидеу, а изабран је и за почасног члана Националне академије лепих уметности.[16]
На позив америчке владе 1958. је отпутовао у САД и посетио универзитете Индијана, UCLA и Беркли. Квартет Џулијард је 19. априла извео његов Гудачки квартет бр. 2, што је означило почетак његове каријере у иностранству. Вратио се у земљу због болести оца који је умро у мају. Основао је Факултет музичких уметности и наука на Католичком универзитету и постао декан, напустивши Конзерваторијум у Ла Плати. Изабран је за почасног члана Бразилске музичке академије. Компоновао је Кантату за чаробну Америку (1960) засновану на преколумбовским античким легендама и Клавирски концерт бр. 1 (1961). Извођење тих дела на Међуамеричком музичком фестивалу у Вашингтону допринело је консолидацији његове међународне каријере.[17]
Године 1962. именован је за директора Латиноамеричког центра за више музичке студије на Институту „Торквато ди Тела“, а наредне године се придружио Америчком удружењу композитора, аутора и издавача. Компоновао је Виолински концерт, који су премијерно извели Руђеро Рици и Њујоршка филхармонија под диригентском палицом Леонарда Бернштајна. По поруџбини општине Буенос Ајрес почео је да компоније прву оперу – Дон Родриго – која је премијерно изведена у Театру „Колон“ 24. јула 1964. Те године му је француска влада доделила Орден уметности и књижевности, а 1965. је добио стипендију Фондације Форд за шестомесечни боравак у Европи, где су извођена нека од његових дела.[18]
Године 1967. завршио је своју другу оперу – Бомарцо. Општина Буенос Ајрес је забранила извођење овог дела због „обиља секса, насиља и лудила“, а Хинастера није дозвољавао да његова дела буду извођена у градским позориштима све док не буде укинута забрана (што се догодило тек 1971). Следеће године је поново отпутовао у САД, где му је Оперско друштво у Вашингтону поручило трећу оперу – Беатриче Ченчи. Универзитет Јејл му је уручио почасни докторат, а изабран је и за почасног члана Америчке академије уметности и књижевности.[19]
Развео се од супруге Мерседес 1969. Две године касније у вашингтонском Центру Кенеди премијерно је изведена његова опера Беатриче Ченчи. Након ступања у брак са челисткињом Аурором Наталом, преселио се у Женеву.[20]
У наредној деценији уследиле су бројне поруџбине, концерти и представе у Јужној Америци, Европи и САД, а додељена су му и многа признања: Гран при Националног фонда уметности, Орден „Хосе Матијас Делгадо“, почасна диплома Хиспанског културног института у Буенос Ајресу, почасни докторат Универзитета Темпл.[21]
Поводом 65. рођендана, у земљи и иностранству одржан је низ концерта у Хинастерину част. У априлу 1981. године периодични болови у стомаку су се погоршали и био је принуђен да се због медицинских испитивања повуче из јавности на два месеца. Успео је да се опорави и заврши Концерт за виолончело бр. 2 посвећен супрузи Аурори, која га је 6. јула премијерно извела са Буеносајреским филхармонијским оркестром. У октобру те године додељена му је Унескова Међународна музичка награда за животно дело.[22]
Хинастерино здравствено стање се погоршало у августу 1982. године. Провео је два месеца у болници у Женеви, где је и оперисан. Смогао је снаге да заврши своје последње дело – једноставачну Клавирску сонату бр. 3 – које је премијерно изведено у Њујорку.[23] Умро је у Женеви 25. јуна 1983. и сахрањен је на Гробљу Пленпале.[24]
Музика Алберта Хинастере се традиционално дели на три периода: објективни национализам, субјективни национализам и неоескпресионизам.[25]
Објективни национализам се одликује непосредним присуством фолклорних елемената и задржавањем тоналитета[25], а приметан је и утицај Стравинског, Бартока и Фаље. Овом периоду, који траје до 1948. године, припадају Аргентинске игре, Естансија, Пет аргентинских народних песама и Пампеана бр. 1.[8]
Од 1948. године почиње да користи напредније технике композиције.[8] Период субјективног национализма је обележен, с једне стране, већим синкретизмом између техника академске музике и употребе фолклорног материјала, а са друге, транзицијом према серијализму.[25] Иако напушта традиционалне елементе аргентинског фолклора, наставља да их користи на симболички и сублимирани начин. Током овог периода, који отвара Клавирска соната бр. 1, Хинастера почиње да усваја додекафонију. Он се према овој техници односио слободно и потпуно лично, а његова музика је увек имала националне карактеристике. Гудачки квартет бр. 2 поседује исти ритмички квалитет који се јављао у његовим првим делима и суштински је тоналан, упркос употреби додекафоних техника.[8]
Последњи, неоекспресионистички период (почиње око 1958. године) одликује се континуираном потрагом за напреднијим техничким процедурама и умањивањем важности експлицитних националних карактеристика. Нема више фолклора, али и даље има аргентинских елемената, како је говорио Хинастера. Осим све већег приближавања додекафоној форми, одговорио је на неке нове музичке струје које су се јавиле након Другог светског рата интегришући одређене аспекте алеаторне и микротоналне композиције у своју општу стилску оријентацију. Најважнија дела из овог периода су опере Дон Родриго, Бомарцо и Беатриче Ченчи, које су доживеле огроман успех и учиниле га најважнијим латиноамеричким композитором његовог доба. Треба још споменути два клавирска концерта, један виолински концерт, Попол Вух, два концерта за чело и оркестар и Кантату за чаробну Америку.[8]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.