În 1860, el însuși a transferat specia la genul Cortinarius sub păstrarea epitetului, de verificat în opera sa Outlines of British fungology, containing characters of above a thousand species of fungi and a complete list of all that have been described as natives of the British Isles din 1860,[6] fiind și numele curent valabil (2023).
Taxoni obligatori sunt Gomphos lividoochraceus al micologului german Otto Kuntze din 1891[7] precum Myxacium livido-ochraceus al compatriotului său Adalbert Ricken din 1911,[8] ambii bazând pe descrierea lui Berkeley.
Berkeley (1860) a fost primul micolog care a recunoscut că, pe lângă Cortinarius elatior, a trebuit să existe cel puțin un alt taxon similar, pe care l-a identificat în mod valid drept Cortinarius (Myxacium) livido-ochraceus spec. nov.. Decisiv pentru acest lucru au fost coloritul neobișnuit ocru pal (livido-ochraceus), marginea nestriată a pălăriei și în special habitusul clar mai mic.[9]
Epitetul specific este derivat din cuvintele latine (latinălividus=de culoarea plumbului)[10] și (latinăochraceus=ocru),[11] datorită aspectului general.
Pălăria: destul de subțire cu un diametru între 4 și 6 (7 cm) este la început boltită emisferic cu marginile nestriate răsucite spre interior, capătă însă repede forma de clopot, adesea cu o cocoașă largă, turtită care poate deveni ceva mai ascuțită când ciuperca se aplatizează în vârstă. De obicei, cuticula nu este canelată radial, fiind mai presus de toate în tinerețe vâscoasă (mai târziu lipicioasă) și lucioasă. Coloritul este bej până gri-ocru, ca de miere, ocazional și ocru-maroniu.
Lamelele: sunt subțiri, dar clar distanțate între ele, intercalate, bifurcate, slab bombate, netede, uneori încrețite, aderate la și ocazional anastomozate (conectate între ele) spre picior, fiind învăluite la început de o cortină deschis alb-violetă, rest al vălului parțial. Coloritul inițial bej-cenușiu, niciodată cu o tentă liliachie, devine cu timpul ocru-brun deschis și în sfârșit brun-ruginiu. Muchiile sterile sunt mai palide și câteodată ciliate.
Piciorul: solid, plin pe dinăuntru are o lungime de 4-6 (8) și o lățime de 0,6-1,2 cm, fiind fusiform și înrădăcinând în formă de cocean. Suprafața cleioasă, netedă, fără solzi, doar spre vârf canelată fin longitudinal este albă, spre bază cu nuanțe violet-liliachii.
Carnea: nu prea groasă, gri-albicioasă până deschis ocru-gălbuie. Nu se decolorează după tăiere. Mirosul este imperceptibil, dar capătă imediat după secțiune un miros de miere, la bază deosebit de pronunțat, gustul fiind blând.[3][4]
Caracteristici microscopice: are spori colorați ocru, amigdaloizi până fusiformi oval, uneori cu o depresie slabă, cu apexul ceva mai rotunjit lat, fin verucoși, pe alocuri cu negi puternic solzoși, măsurând 11,5 (11,9)-13 (15) x 6,5-7 (8) microni. Pulberea lor este brun-ruginie. Basidiile clavate, hialine sau cu un conținut de celule brun-ocracee cu o ansă bazală de anastomoză poartă 4 sterigme fiecare și măsoară 43x13 până 38 x11 microni. Pileocistidele (elemente sterile de pe suprafața pălăriei) în stratul superior de hife (numit ixocutis) sunt un trichoderm cu celule filamentoase împletite gros și erecte de 200 µm grosime și aproximativ (4-) 5 –10 µm lățime, ocazional ramificate, cu terminale sferice, gelatinizate și cu incrustații gălbui, fără cleme. Epicutis este formată din hife cilindrice, fără panglici și rotunjite la vârf. Hipodermul este format de hife sub-globuloase sau elipsoidale gelatinizate de 18 –40 µm mărime. Pleurocistidele (elemente sterile situate în himenul de pe fețele lamelor) sunt hialine, acoperite cu numeroase ciorchini de celule sterile în formă de balon până la cea de bec cu o lățime de 20-30 μm. Cheilocistidele (elemente sterile situate pe muchia lamelor) cu o dimensiune de 18-42 x 13-23 microni, fără cleme, sunt încorporate destul de puternic, putând fi eliberate numai după stoarcere. Ele nu formează niciodată o bandă permanentă la muchii.[12][13][14]
Reacții chimice: carnea capătă cu hidroxid de potasiu tonuri de roz, mai închise în bulb, pe când cuticula se decolorează purpuriu.[15]
Cortinarius elatior este comestibil și de calitate culinară maximal mediocră. Dați seama că există riscul de confuzie cu alte ciuperci ale genului destul de otrăvitoare.
Helmut Gams (ed.): Meinhard Michael Moser: „Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas”, ediția a 3-a, vol. II/b 2 „Röhrlinge und Blätterpilze”, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1967, p. 314, nr. 2049
Miles Joseph Berkeley: „Outlines of British fungology, containing characters of above a thousand species of fungi and a complete list of all that have been described as natives of the British isles”, Editura. L. Reeve, Londra 1860, p. 186
Adalbert Ricken: „Die Blätterpilze (Agaricaceae) Deutschlands und der angrenzenden Länder, besonders Oesterreichs und der Schweiz”, vol. 2, Editura Theodor Oswald Weigel, Leipzig 1915. p. 127
Reinhold Kärcher: „Beiträge zur Kenntnis der Cortinarien – Cortinarius Studien (I)”, în: „Zeitschrift für Mykologie”, vol. 70, nr. 1, Editura Deutsche Gesellschaft für Mykologie, Berlin 2004, p. 65
Reinhold Kärcher: „Beiträge zur Kenntnis der Cortinarien – Cortinarius Studien (I)”, în: „Zeitschrift für Mykologie”, vol. 70, nr. 1, Editura Deutsche Gesellschaft für Mykologie, Berlin 2004, p. 76
Raya, L. Moreno B. (ed.): „Flora Micológica de Andalucía”, Editura Consejería de Medio Ambiente y Ordenación del Territorio, Junta de Andalucía, Sevilla 2018, p. 1054, ISBN: 978-84-16591-07-7
Bruno Cetto: „I funghi dal vero”, vol. 4, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1983, p. 136-137, ISBN 88-85013-25-2
Bruno Cetto: „I funghi dal vero”, vol. 1-7, Editura Arte Grafiche Saturnia, Trento 1976-1993 (pentru cercetarea în total)
Josef Breitenbach, Fred Kränzlin: „Pilze der Schweiz“, vol. 5, partea a 2-a „Blätterpilze - Cortinariaceae“, Editura Mykologia, Lucerna 2000, ISBN: 978-3-85604-050-5
Óscar García Cardo, José María García Cardo: „Guía de setas de la provincia de Cuenca”, Editura Ediciones de la Universidad de Castilla-La Mancha, Cuenca 2019, ISBN: 978-84-9044-345-3
Régis Courtecuisse, Bernard Duhem: “Mushrooms & Toadstools of Britain and Europe”, Editura HarperCollins, Chicago 1995, ISBN: 978-00022-0025-7
Irmgard Krisai-Greilhuber: „Die Makromyceten im Raum von Wien: Ökologie und Floristik“, Editura IHW-Verlag, Eching 1992, ISBN: 978-3-980-27326-8
Paul Konrad, André Maublanc: „Icones selectae fungorum”, Editura Paul Lechevalier, Paris 1937
German Josef Krieglsteiner (ed.), Andreas Gminder: „Verbreitungsatlas der Großpilze Deutschlands (West)“, Editura Ulmer, Stuttgart 1991, ISBN 3-8001-3536-1
André Marchand: „Champignons du Nord et du Midi”, vol. 8: „Les cortinaires, suite et fin”, Editura Société Mycologique des Pyrénées Méditerranéennes, Perpignan 1991, ISBN: 978-29039-4001-0
Meinhard Michael Moser în Helmut Gams: „Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas”, ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983
Carleton Rea: „British Basidiomycetae: A handbook to the larger British fungi”, Editura Cambridge University Press, Cambridge 1922
Karl Soop: „Cortinarius in Sweden”, Editura autorului, Stockholm 2008, ISBN: 978-9197-48037-6