מַסֶּכֶת כְּתוּבּוֹת היא המסכת השנייה בסדר נשים, שהוא הסדר השלישי במשנה. במסכת זו שלושה עשר פרקים אשר עוסקים ברובם בפרטי הלכות הכתובה (שטר ההתחייבות שכותב הבעל לאישה בשעת הנישואין), ובשאר התחייבויות הבעל והאישה זה כלפי זו, וזו כלפי זה. במסכת נידונים גם הלכות אונס ומפתה ומוציא שם רע.
המונח "כתובות" מפנה לכאן. לערך העוסק במשמעויות אחרות, ראו כתובת.
מסכת כתובות עוסקת בעיקר בהלכות כתובה, בתמונה: כתובה מהמאה ה-18
מסכת זו מכונה גם בשם ש"ס קטן, כיוון שנידונים בה אגב העיון בהתחייבויות הכספיות בין בני הזוג עניינים רבים מהתלמוד כולו (כפי שציין ה"ברכי יוסף" על יורה דעה סימן רמ"ו), ובהם סוגיות יסודיות כגון דיני ספקות, חזקה, רוב, טענת מיגו טענת ברי ושמא ועוד נושאים רבים המהווים את יסודות המשפט העברי.
מְצִיאַת הָאִשָּׁה (שבע משניות) - דיני ממונות בין האיש לאשתו.
הַמַּדִּיר את אשתו (עשר משניות) - דיניהם של איש ואשה המדירים הנאה זה מזה. מסופר, כי הפרק היה תמיד שגור על לשונו של האמורא המפורסם שמואל[2].
הָאִשָּׁה שֶׁנָּפְלוּ לה נכסים (שמונה משניות) - דיני נכסי מלוג.
הַכּוֹתֵב לְאִשְׁתּוֹ (תשע משניות) - דיני קניין סילוק.
מִי שֶׁהָיָה נָשׂוּי שתי נשים (שש משניות) - דיני גביית הכתובה, בפרק גם מופיעה הסוגיא המפורסמת מי שהיה נשוי שלוש נשים.
אַלְמָנָה נִזּוֹנֶת מנכסי יתומים (שש משניות) - דיני גביית מזונות האלמנה וכתובתה, ודיני אלמנה ודיינים שטועים, ודיני אלו שאין להם כתובה.
הַנּוֹשֵׂא אֶת הָאִשָּׁה (ארבע משניות) - דיני מזונות בת אשתו ומדור האלמנה.
שְׁנֵי דַּיָּנֵי גזירות (אחת עשרה משניות) - הלכות שנאמרו על ידי שני דייני גזירות שהיו בירושלים: אדמון וחנן בן אבישלום. פרק זה נשנה במסכת זו שכן חלק מהלכותיו שנויות במסכת. בתלמוד, הפרק עוסק בסופו במעלת ארץ ישראל ובמצוות יישובה.