llengua il·lírica From Wikipedia, the free encyclopedia
L'albanès o albanés[1] (en albanès, gjuha shqipë o shqip) és, de les llengües indoeuropees. És l'idioma oficial d'Albània i Kosovo[2] i en total hi ha uns 7 milions de persones que el tenen com a llengua materna. També té parlants entre els arbëreshë d'Itàlia.
![]() |
Aquest article o secció no cita les fonts o necessita més referències per a la seva verificabilitat. |
Gjuhu Shqipë | |
---|---|
![]() ![]() | |
Tipus | llengua natural, macrollengua i llengua viva ![]() |
Ús | |
Parlants | 6.920.000 |
Parlants nadius | 6.920.000 |
Oficial a | Albània i Kosovo |
Autòcton de | Sud-est d'Europa |
Estat | Albània, Kosovo, Macedònia del Nord, Itàlia, Sèrbia, Grècia |
![]() | |
Classificació lingüística | |
llengua humana llengües indoeuropees ![]() | |
Característiques | |
Sistema d'escriptura | alfabet llatí i Albanian alphabet (en) ![]() ![]() |
Institució de normalització | Acadèmia de Ciències d'Albània ![]() |
Estudiat per | albanology (en) ![]() ![]() |
Codis | |
ISO 639-1 | sq |
ISO 639-2 | alb |
ISO 639-3 | sqi |
Glottolog | alba1267 ![]() |
Linguasphere | 55-AAA-a ![]() |
Ethnologue | sqi ![]() |
ASCL | 3901 ![]() |
IETF | sq ![]() |
Temes indoeuropeus |
---|
Llengües indoeuropees |
Albanès · Armeni · Bàltic Cèltic · Eslau · Germànic · Grec |
Pobles indoeuropeus |
Albanesos · Armenis Bàltics · Celtes · Eslaus · Escites · Germànics Grecs · Indoaris Irànics · Llatins Històrics: Anatòlics (Hitites, Luvites) |
Protoindoeuropeus |
Protoindoeuropeu · Religió |
Urheimat |
Hipòtesi kurgana · Hipòtesi anatòlica Hipòtesi armènica · Teoria índia · TCP (PCT) |
Estudis indoeuropeus |
Es divideix en tres dialectes:
La llengua albanesa fou estandarditzada el 1909 i basada en el parlar d'Elbasan. A Kosovo i Macedònia del Nord parlen el gheg, però el 1974 decidiren unir la seva ortografia a l'albanesa.
L'albanès té 7 vocals, 29 consonants i dos dialectes principals. Els noms es declinen (amb els 5 casos més comuns, els del llatí). L'article es pot col·locar davant o darrere del nom flexionat. La morfologia del verb és força complexa. La majoria de paraules són planes, i es caracteritza per:
L'albanès s'ha escrit usant alfabets diversos des dels primers registres del segle xiv. La història de l'ortografia de l'idioma albanès està estretament relacionada amb l'orientació cultural i el coneixement de determinades llengües estrangeres entre els escriptors albanesos.[3] Els primers registres escrits albanesos procedeixen de l'àrea de Gheg a partir de grafies basades en l'italià o el grec. Originàriament, el dialecte Tosk utilitzava l'alfabet grec i en canvi el dialecte Gheg, l'alfabet llatí. Ambdós dialectes també havien fet servir la versió del turc de l'alfabet àrab, l'alfabet ciríl·lic, i també alfabets creats expressament per a l'albanès. En aquest sentit, cal citar l'alfabet d'Elbasan, l'alfabet vithkuqi (creat per Naum Veqilharxhi al segle xix), i altres alfabets com el de Todhri, el de Veso Bey i el de Jan Vellara (vegeu alfabets albanesos originals). Més concretament, els escriptors del nord d'Albània i sota la influència de l'Església catòlica van utilitzar l'alfabet llatí, i les del sud d'Albània i sota la influència de l'església ortodoxa grega, van emprar lletres gregues, mentre que altres a tot Albània i sota la influència de l'islam van usar lletres àrabs. Hi va haver intents inicials de crear un alfabet albanès original durant el període de 1750-1850. Aquests intents es van intensificar després de la Lliga de Prizren i van culminar amb el Congrés de Manastir on es reuniren els intel·lectuals albanesos del 14 al 22 de novembre de 1908, a Manastir (actual Bitola), per tal de decidir quin alfabet usar, i l'ortografia estandarditzada per a l'estàndard albanès. Així es va establir el llenguatge literari. L'alfabet triat i utilitzat des de llavors és l'alfabet llatí amb l'addició de les lletres <ë>, <ç>, i deu dígrafs: dh, th, xh, gj, nj, ng, ll, rr, zh i sh.
Segons Robert Elsie:[4]
El segle que va de 1750 a 1850 va ser una època de gran diversitat ortogràfica a Albània. En aquest període, la llengua albanesa es va escriure en almenys deu alfabets diferents, segurament un rècord per a les llengües europees. (...) les diverses formes en què es va registrar aquesta antiga llengua balcànica, des dels primers documents fins a principis del segle xx (...) consisteixen en adaptacions dels alfabets llatí, grec, àrab i ciríl·lic i (el que és encara més interessant) una sèrie de sistemes d'escriptura inventats localment. La majoria dels darrers alfabets s'han oblidat i són desconeguts fins i tot per als mateixos albanesos.[4]
Fonemes | Escrit | Pronunciació com a... |
---|---|---|
/i/ | i | Igualada |
/ɛ/ | e | bèstia |
/a/ | a | casa |
/ə/ | ë |
home |
/ɔ/ | o | òpera |
/y/ | y | en francès, voiture |
/u/ | u | Urgell |
Fonema (segons l'IPA) | Escrit | Pronunciació com a... |
---|---|---|
/p/ | p | Pallars |
/b/ | b | Bossòst |
/t/ | t | Tarragona |
/d/ | d | Dinamarca |
/c/ | q | semblant a l'anglès hot year o al grec kiri |
/ɟ/ | gj | semblant a l'anglès did you o al grec gia |
/k/ | k | Canet, Jonquera |
/g/ | g | Gósol, Figueres |
/ts/ | c | potser |
/dz/ | x | dotze |
/tʃ/ | ç | cotxe |
/dʒ/ | xh | metge |
/θ/ | th | en anglès, thing; en castellà, zapato, en grec Athina |
/ð/ | dh | en anglès this, en grec Rodhos |
/f/ | f | Figueres |
/v/ | v | en català eivissenc, vint |
/s/ | s | Sabadell |
/z/ | z | pinzell |
/ʃ/ | sh | xocolata |
/ʒ/ | zh | Girona, pujada |
/h/ | h | en anglès, hat |
/m/ | m | Manresa |
/n/ | n | Noguera |
/ɲ/ | nj | Canyelles |
/l/ | l | lògica |
/j/ | j | hiena |
/lˠ/ | ll | ela velaritzada, com en català núvol |
/r/ | rr | ferro (el contrast entre rr i r és com en català) |
/ɾ/ | r | cara |
Hi ha una tendència en el parlar a confondre les oclusives palatals amb les africades palatals corresponents, és a dir: q [c] amb ç [tʃ], i per altra part gj [ɟ] amb xh [dʒ].
És considerada parla indoeuropea des del 1854 per Franz Bopp. L'albanès s'escriu des del segle xvi, alternant diferents alfabets (incloent-ne un de propi). A l'actualitat usa l'alfabet llatí. Al segle xv se'n va frenar l'ús per la invasió turca, però es va reprendre al segle xx.