Loading AI tools
місто в Україні, адміністративний центр Слов'янської міської громади Краматорського району Донецької області З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Слов'я́нськ (МФА: [sɫɔˈʋjanʲsʲk] ( прослухати); до 22 січня 1784 року — Тор, Тавр, після — Солева́нськ, Слове́нськ, Слов'янськé) — місто-курорт[4] у Краматорському районі Донецької області України, адміністративний центр Слов'янської міської громади. Місто лежить на півночі області, в долині річки Казенний Торець. Історично розташовується на території Слобожанщини. Станом на 1 січня 2022 року населення міста становило 105 141 жителів.
Слов'янськ | |||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
| |||||||||
Зверху вниз, зліва на право: Собор Олександра Невського, вокзал залізничної станції Слов'янський Курорт, Донбаський державний педагогічний університет, міська прокуратура, приміщення колишнього міського банку, особняк Михайла Проскурякова, Всіхсвятська церква, солоне Вейсове озеро. | |||||||||
Основні дані | |||||||||
Країна | ![]() | ||||||||
Регіон | Донецька область | ||||||||
Район | Краматорський район | ||||||||
Громада | Слов'янська міська громада | ||||||||
Код КАТОТТГ | UA14120210010032554 | ||||||||
Засноване | 1645 | ||||||||
Перша згадка | 1627 як Торське городище | ||||||||
Статус міста | від 1784 року | ||||||||
Населення | ▼ 109 812 (01.01.2019)[1] | ||||||||
- повне | ▼ 109 812 (01.01.2019)[2] | ||||||||
Агломерація | Краматорська агломерація | ||||||||
Площа | 60,8 км² | ||||||||
Густота населення | 1806 осіб/км² | ||||||||
Поштові індекси | 84100—84129 | ||||||||
Телефонний код | +380-6262 | ||||||||
Координати | 48°51′11″ пн. ш. 37°36′21″ сх. д.H G O | ||||||||
Висота над рівнем моря | 74 м | ||||||||
Водойма | річки Казенний Торець, Сухий Торець, Сорищі, Бесарабівка, Гола Долина; озера Ропне, Вейсове, Сліпне, Шовковичне | ||||||||
Назва мешканців | слов'янча́нин, слов'янча́нка, слов'янча́ни | ||||||||
Міста-побратими | Богуслав, Глибока, Коростень, Самбір, Сколе, Трускавець[3] | ||||||||
День міста | Перша субота вересня | ||||||||
Відстань | |||||||||
Найближча залізнична станція | Слов'янськ | ||||||||
До обл./респ. центру | |||||||||
- фізична | 95,5 км | ||||||||
- залізницею | 110 км | ||||||||
- автошляхами | 112 км | ||||||||
До Києва | |||||||||
- фізична | 537 км | ||||||||
- залізницею | 632 км | ||||||||
- автошляхами | 772 км | ||||||||
Міська влада | |||||||||
Адреса | 84122, м. Слов'янськ, Соборна площа, 2 | ||||||||
Вебсторінка | Слов'янська міськрада | ||||||||
|
У 2014 році Слов'янськ став першим містом в Україні, яке захопили російські диверсійні групи під час війни на сході України — це відбулося 12 квітня. Місто було звільнено менш ніж за три місяці — в ніч на 5 липня 2014 року.
Назву Тор почали вживати для позначення фортеці з 1664 року. Саму ж назву перейняли від найменування річки Тор (зараз Казенний Торець). Торськими також називали й групу озер: Маяцьке, Майданне, Ропне, Сліпне, Червоне, Червлене та ряд безіменних боліт.
Сама ж етимологія слова Тор походить від назви кочового племені торків, що колись населяло ці землі та залишило за собою ряд топонімів. Проте паралельно з назвою Тор, місто-фортецю називали Соляний або Солоний[5].
22 січня 1784 року місто перейменовано на Словенськ. Нова назва пов'язана з політикою панславізму Російської імперії, що проявлялася у перейменуванні ряду колишніх фортець та слобід на честь слов'ян. Приводом стало захоплення Кримського ханства у 1783 році Російською імператорською армією. Це мало підкреслювати історичну слов'янську належність Причорномор'я (Слов'янськ та Нова Сербія) та Приазов'я (Словенськ, Слов'яносербськ)[6].
Згодом офіційною формою назви став Славянськ. Через те, що не було офіційно унормовано назву міста, і її сприймали лише на слух, у різних джерелах та виданнях фіксувалися різні назви: Солеванськ, Славянск, Слав'янськ, Славенськ, Славьянск тощо.
У радянських документах та картах 1920-х років використовується назва Слов'янське. З подальшою політикою зросійщення у радянській документах російською мовою закріпилася назва Славянск, українською — Слов'янськ.
Загальна площа Слов'янська — 60,8 км². Тут містяться унікальні солоні озера карстового походження. Вони розділені між собою невеликими піщаними валами близько 150—200 м завширшки. Озера мають цілющі властивості і є основою санаторно-курортної індустрії міста. Найбільші — озеро Сліпне площею 0,29 км² і завглибшки до 2,2 м, озеро Ропне площею 0,22 км² і завглибшки до 7,5—8 м і Вейсове площею 0,16 км² і завглибшки до 19 м. З 1975 року ці озера перебувають під охороною як гідрологічні природні пам'ятки загальнодержавного значення. Є також кілька інших озер менших розмірів і глибини (Майданне, Гаряче, Червлене, Червоне). Температура води влітку досягає +22 … +24 °C. Ропа соляних озер збагачена сульфатами і має хлоридно-натрієвий склад. На дні озер лежать поклади мулових грязей, переважно сульфідних.
Посеред житлового масиву Залізничний розташовані два великих прісноводних озера — Лиман 1 (15,5 га) та Лиман 2 (14,8 га).
Найвища точка міста — гора Карачун.
Відстань до Донецька: автошляхами — 119 км, залізницею — 110 км. Відстань до Києва: автошляхами — 772 км, залізницею — 632 км.
З кінця XVI ст. на Торських озерах (на той час ця територія належала до Дикого Поля) промисловики-сезонники видобували сіль. Напевно 1645 року на переправі «Торський перелаз» через Казенний Торець (тоді річка Тор) московський уряд спорудив «острожек», який проіснував лише рік.[5] Щоб захистити свою територію, біля солоних озер у 1645 році, поблизу місця переправи кримських татар через річку Тор, було споруджено «Маяцький острог» — дерев'яне укріплення з козацьким загоном у двадцять осіб[7].
Під прикриттям Маяцького острогу 1664 року заведено державне солеваріння на Торі, яке перебувало під постійною охороною, що звичайно, сприяло формуванню тут постійного населення. Нечисленне з'єднання не спроможне було захистити солеварів, яких іноді бувало на виварці солі від 5 до 10 тисяч осіб. У 1676 році поблизу торських (Вейсове, Сліпне, Ропне, Майданне) озер було збудовано місто Тор (Солоний), з ним — і фортецю, яка мала вигляд чотирикутника. Чотирьохметрові стіни, гарнізон з двохсот козаків захищали солеварів. Жителі міста займалися солеварінням, риболовлею, полюванням і торгівлею[8]. Місто Соляний (Тор) став одним з перших міст Донбасу[9][10]. Тут на початок 1677 року вже мешкало 245 родин.
Краєзнавець Олександр Петренко роком заснування сучасного Слов'янська вважає 1676 рік[11], а 1645 рік, на його думку, як дата заснування фактично вигадана «краєзнавцями», оскільки згадки про об'єкт, що називається острожек (подібні будови, природно, споруджувалися на Торських соляних озерах до і після 1645), не може служити достатньою підставою для трактування 1645 як дати заснування міста.[11]
Фортеця виходила за межі Білгородського каскаду фортець, побудованого в часи Михайла Федоровича, тому зазнавала великого лиха. Кримські татари з року в рік осаджували укріплення, палили та й руйнували солеварні, а іноді й саму фортецю, як це було у 1697 році: «…прийшли під Тор Мурза паша Кафинський з ордами і яничарами і Торський посад і фортецю зруйнували. І солеварні, курені і заводи спалили дощенту…»[12].
Від заснування і до 1688 року фортеця Тор знаходилася на території Харківського полку Слобідської України. У 1688 році від нього від'єднався Ізюмський полк, до якого було приєднано й Тор, місто стало сотенним, утворивши Торську сотню.
У 1765 році, відповідно до імператорського маніфесту про скасування козацького устрою в Слобідській Україні, на території Ізюмського полку була утворена Ізюмська провінція, яка стала однією з провінцій новоствореної Слобідсько-Української губернії.
У 1775 році Тор передано до Азовської губернії[5].
Після завоювання Російською імперією Криму, дешева кримська сіль витіснила з ринку торську, тому уряд 1782 року був змушений закрити виробництво солі на Торських озерах. 21 грудня 1782 року видано наказ азовського начальства про припинення тут виварювання солі і вирубування лісів (для її виварювання). Промисел відродився лише 1832 року, коли слов'янський міщанин Плоскоголовий побудував перший сільзавод, здатний випарювати сіль за допомогою донбаського кам'яного вугілля.
Відповідно до наказу від 30 березня 1783 року фортеця Тор була виключена з «Відомості артилерії та фортифікації Російської імперії». 22 січня 1784 року місто було перейменоване на Словенськ, з того ж часу повітове місто Словенського повіту Катеринославського намісництва[13].
1797 року Словенський повіт повернутий до Слобідсько-Української (з 1835 року — Харківської) губернії та став заштатним містом Слов'янської волості Ізюмського повіту.
На початку ХІХ століття у Слов'янську почали виникати промислові підприємства (переважно харчової промисловості). Неухильно зростала чисельність населення (у 1773 — 3,9 тис. осіб, у 1837 — 5,9 тис., у 1897 — 15,7 тис. осіб).
1832 року на Рапному озері лікар Чугуївського військового госпіталю О. Яковлєв застосував солону воду та грязі для лікування, що стало початком Слов'янська як бальнеологічного курорту. У другій половині ХІХ — на початку ХХ століття курорт, відомий як «Слов'янські мінеральні води», здобув широку популярність[5].
1869 року повз місто пролягла Курсько-Харківсько-Азовська залізниця, що сприяло подальшому розвиткові міста, яке перетворилося на значний промисловий центр. З 1880-х років — залізничний вузол.
У 1860 році місто налічувало 9300 мешканців, у 1897 — 15 600, у 1926 — 28 800; багато важили соляна промисловість і курорт[14].
У травні 1887 року Антон Чехов писав:
Город — нечто вроде гоголевского Миргорода; есть парикмахерская и часовой мастер, стало быть можно рассчитывать, что лет через 1000 в Славянске будет и телефон. На стенах и заборах развешены афиши зверинца, под заборами экскременты и репейник, на пыльных и зеленых улицах гуляют свинки, коровки и прочая домашняя тварь. Дома выглядывают приветливо и ласково, на манер благодушных бабушек; мостовые мягки, улицы широки, в воздухе пахнет сиренью и акацией; издали доносится пение соловья, кваканье лягушек, лай, гармоника, визг какой-то бабы… |
29 квітня 1917 року українська громада Харкова скликала Губернський український з'їзд. На ньому було визнано Українську Центральну Раду своїм тимчасовим координуючим органом, що поширював повноваження на усю територію Харківської губернії.
Улітку 1917 року відбулись вибори до міської думи Слов'янська. З 36 обраних гласних відомі прізвища: И. Я. Бугай, Коссов (меншовики), Пархоменко, Жуйкин, Спиридон Рудченко, Руже, Михайловський (есери), Рейнганд (РСДРП-інтернаціоналістів), Іванов, Василь Марапулець, Федір Лагуткін, И. Я. Чуйко, Урбацан, Сидоров (РСДРП)[15].
У жовтні 1917 року місцеві прихильники більшовизму, за підтримки очільника міської більшовицької організації Василя Марапульця, провели збір у навчальному корпусі керамічного училища, де підтримали Жовтневий більшовицький переворот у Петрограді та проголосили формальне встановлення радянської влади у місті. Головою ради робітничих депутатів міста проголошено Петра Івановича Шишкова.
3 грудня 1917 року в Ізюмі відбувся 5-й і останній повітовий селянський з'їзд для виборів кандидатів до Українських Установчих Зборів. Було прийнято наступну резолюцію:
«Обміркувавши сучасний момент, з'їзд Ізюмської Ради селянських депутатів постановив вітати Центральну Раду і її виконавчий орган — Генеральний Секретаріят як першу Верховну Владу Української Народної Республіки й дійсного виразника волі Українського народу. Заслухавши повідомлення про похід більшовиків проти Центральної Ради, з''їзд Повітової Ізюмської Ради Селянських Депутатів, висловлює своє обурення з приводу цього і заявляє, що всіма силами буде боротися проти насильників, які посміють підняти руки на верховну владу Української Народної Республіки — Українську Центральну Раду».[16]
Наприкінці 1917 року Слов'янська міська дума також визнала владу Української Центральної Ради та свою приналежність до Української Народної Республіки. Для підтримки порядку в місті було створено гайдамацький «Чорний каральний курінь» (200 козаків).
19 грудня 1917 року Слов'янськ був окупований більшовиками. У січні 1918 року відбувся масовий погром міської «Просвіти» та інших організацій. Більшовики порозкидали всі книжки, пошматували портрети Тараса Шевченка, Бориса Грінченка та інших українських письменників, поздирали зі стін і порвали українські національні прапори.
У грудні 1917 року, під час більшовицької окупації, відбулося повстання міщан проти більшовиків[17].
6 березня 1918 року Слов'янськ став центром Донеччини — однієї із земель УНР.
20 квітня 1918 року звільнений від більшовиків союзними військами УНР та країн Центрального блоку. Операцією займалася Слов'янська група Окремої Запорізької дивізії Армії УНР під командуванням Сікевича Володимира Васильовича.
29 квітня 1918 року, через скасуванням гетьманом України Павлом Скоропадським поділу на землі, Слов'янськ повернувся до складу Харківської губернії.
25 грудня 1918 року в ході другої радянсько-української війни місто перейшло під контроль більшовиків.
18 березня 1919 року в Домі купецьких зборів відбувся перший з'їзд рад Донецької губернії.
У травні 1919 року розпочалися бої за місто між червоногвардійцями та силами «білої» Добровольчої армії, у результаті яких останні 5 червня захопили Слов'янськ і контролювали його до листопада 1919 року.
У січні 1920 року місто остаточно перейшло під контроль більшовиків.
Перше, що створили більшовики в Слов'янську, був концтабір — один з двадцяти п'яти, організованих 1920 року в УСРР. Наказом за № 7 від 1 березня 1920 р. його комісаром було призначено товариша Чавелу (з 28 лютого). Слов'янський район палав у вогні селянського повстання. Згідно повідомлення Губ. ЧК, в Донецькій губернії на серпень 1920 року діяло лишень організованих постійних загонів повстанців 10 тисяч чоловік. 1200 з них різали комуністів в Слов'янському повіті. У липні 1920 року в селі Терни (зараз частина Лиманської міської громади) вибухнуло повстання селян, у якому брали участь 2000 чоловік. Повстанці повністю знищили загін, що займався «продразверсткою»[18].
Влітку 1921 року слов'янське ЧК подало дані про розповсюдження листівки, спрямованої проти організованого червоними голоду, де чітко видно руку місцевих петлюрівських активістів:
![]() |
Червоноармійці, за що ви холодуєте й голодуєте? Що змушує вас плюндрувати і без того вже сплюндровану країну? Не вір комісарам, Україно, вони вчинили з тобою те, що зробили з Поволжям! Люди вбиватимуть одне одного за кусок хліба, а коли хліба забракне, їстимемо мертвих. Ні, не бувати цьому, вдосталь Україна звідала горя, селяни не давайте свого останнього хліба комісарам для відправки в Кацапію...[18][19] | ![]() |
У грудні 1923 року було подано на реєстрацію Статут громади УАПЦ села Прелесного. Це була українська церква на Донбасі. Її священиком став отець Микола Нікуліщев, що перейшов з РПЦ до УАПЦ. Близько 1928 року за надмірну, на думку комсомольців, націоналістичну активність і авторитет серед віруючих будівлю церкви було спалено.
1924 року Донецька губернська антирелігійна комісія вирішила передати в спільне користування тихонівцями і автокефалістами храм у селищі Ново-Слов'янськ (колишнє селище біля станції Слов'янськ)[20]. Практично це означало, що комуністична влада розпалювала між двома релігійними течіями православ'я конфлікт. Тихонівська (російська) громада і громада УАПЦ не визнавали один одного, а влада успішно маніпулювала цим фактом.
Керівниками громади УАПЦ стали Марко Ботвін і Полікарп Марапулець. Вони пройдуть через закриття своєї церкви 1930 року, передвоєнний терор, відновлять УАПЦ у 1941 році і будуть розстріляні СД влітку 1943 року. Українська церква в Слов'янську поновила свою діяльність лишень 1990-х років[18].
16 квітня 1920 року Слов'янську волость Ізюмського повіту Харківської губернії було приєднано до Донецької губернії[21].
12 липня 1920 року було утворено Слов'янський район — один з 13 районів Донецької губернії.[джерело?]
У грудні 1920 року поділ на райони був скасований і поновлений поділ на 10 повітів, після чого було утворено Слов'янський повіт.[джерело?]
7 березня 1923 року Слов'янськ став частиною Слов'янського району новоствореної Бахмутської (від 1924 року Артемівської) округи[22].
З 1932 року місто стало частиною новоствореної Донецької області.
1925 року було запущено всі міські підприємства, які були зруйновані або закрилися через радянсько-українську війну. За роки перших п'ятирічок було реконструйовано 19 фабрик та заводів. Усього в місті було 22 підприємства.
У 1934 році місту надано статус курортного завдяки грязьовому курорту, що 1934 року набув всесоюзного значення (лікування захворювань органів руху, нервової системи, гінекологічних захворювань).
Популярним став стахановський рух, один з учасників якого — машиніст паровозного депо станції Слов'янськ Петро Кривонос у липні 1935 року здобув славу як розробник способу подвоєння технічної швидкості руху навантажених залізничних складів[23].
У 1926 році були знесені дзвіниці зачиненого в 1920 році Троїцького собору, що знаходився в центрі міста з 1841 року. Згодом він став кінотеатром «Кіно Кім».
На початку 1930-х років така доля спіткала й Свято-Олександро-Невський храм, були скинуті дзвони, спалені ікони, а 1937 року він був перетворений на спортивний зал, пізніше — їдальню.
У 1939 році найстаріший храм міста — Всіхсвятський — був перетворений на зерносховище.
До 1941 року в Слов'янську та районі було репресовано 1066 людей (серед яких 20 діячів православної церкви), з яких приблизно 350 були розстріляні[24].
Під час Другої світової війни Слов'янськ опинився під німецькою окупацією 28 жовтня 1941 року. У місті була створена військова адміністрація на чолі з Федором Виноградовим. Німецька влада, намагаючись заручитися лояльністю місцевого населення, відновила роботу Троїцького собору та інших церков міста, легалізувала УАПЦ, дозволила відновити діяльність міській проукраїнській організації «Просвіта». Проте, під прикриттям, від листопада 1941 року в Слов'янську, під керівництвов Петра Шинкаря, діяв міський осередок Організації українських націоналістів.
Незважаючи на те, що німці напочатку окупації вели лояльну політику стосовно місцевого населення, якого в Слов'янську перебувало на початок війни не більше 20 тисяч, у грудні 1941 року нацисти (зондеркомманда 4Б) розстріляли всіх євреїв у місті — приблизно 1300 чоловіків, жінок та дітей[25]. Також репресії чинилися проти місцевих радянський діячів, які не евакуювалися або осіб, яких було підозрювано у співпраці з радянською владою або радянським підпіллям.
Перші спроби Червоної армії відновити контроль над містом відбулися у лютому 1943 року. До 6 лютого червоноармійці встановили контроль над північно-західною частиною Слов'янська. Війська Вермахту чинили опір, проводили локальні контратаки, намагаючись вибити зі Слов'янського курорту частини 195 стрілкової дивізії[26].
17 лютого 1943 року військам 1-ї гвардійської армії вдалося відновити повний контроль над Слов'янськом. Проте німецькі війська, на допомогу яким прибув танковий корпус СС та три піхотні дивізії з Франції, 21 лютого перейшли у наступ та повторно встановили контроль над Слов'янськом 1 березня 1943 року. Вже з другою окупацією німецька військова адміністрація посилила тиск на місцеве населення. У травні 1943 року вона заборонила діяльність до цього легальної організації «Просвіта», звільнила бургомістра Виноградова, почала репресії щодо духовенства УАПЦ.
3 вересня 1943 року об'єднання 34 стрілкового корпусу 3 гвардійської армії перейшли до переслідувань противника у загальному напрямі на Слов'янськ. 6 вересня частини 297 стрілкової дивізії полковника М. Матвєєва з північного сходу пробилися на околиці міста. Сюди з півдня, зі сторони Черевківки і вокзалу, підійшли частини 61 гвардії стрілкової дивізії Леоніда Лозановича.
Повністю місто перейшло під контроль Червоної армії близько 10:00 6 вересня 1943 року.
У 1950-ті роки поблизу Слов'янська, біля села Миколаївка, була збудована Слов'янська ГРЕС, перша турбіна якої, потужністю 100 МВт була введена в дію 1954 року.
У 1955 році у місті встановлений пам'ятник Тарасу Шевченку. П'єдестал невисокий, прикрашений ліпниною. Зверху, на камені, в задумі сидів Т. Г. Шевченко. Пам'ятник простояв понад 30 років.
У 1966 році розпочато будівництво нового житлового масиву імені Артема на півночі міста.
У 1976 році на площі Жовтневої Революції відбулася масштабна реконструкція, було споруджено пам'ятник Леніну.
19 березня 1977 відкрито тролейбусну лінію, що з'єднала центр міста з мікрорайоном імені Артема (нині — мікрорайон Лісний).
У 1984 році відбулося заселення першого дев'ятиповерхового житлового будинку новоствореного мікрорайону Хімік.
1991 року населення міста становило приблизно 131,1 тисячі осіб, місто було великим промисловим центром Донецького індустріального району. 2000 року на Слов'янському курорті був відкритий бювет мінеральної води.
У 2001 році в місті було вбито журналіста телерадіокомпанії «ТОР» Ігора Александрова.
Починаючи з квітня 2014 року місто стало ареною бойових дій між терористичними угрупованнями й українськими силовиками. Збройний конфлікт розпочався проти ночі 11 квітня 2014 року, коли Сили спеціальних операцій Російської Федерації та озброєні автоматами проросійські терористи захопили райвідділ міліції у місті й вивісили там прапор РФ.[28] Реакцією української влади стала антитерористична операція, розпочата 13 квітня з метою зупинити терористів. У відповідь терористи оголосили про заборону в місті політичних партій «Батьківщина», УДАР і «Свобода», а також про переслідування україномовних людей, які викликають підозру[29].
До 25 квітня 2014 року українським військам вдалося оточити місто[30], на що терористи відповіли численними спробами прориву блокади. У ході перестрілок, що тривали протягом наступних місяців, значних ушкоджень зазнавали цивільні об'єкти міста, зокрема житлові будинки, надходили свідчення про загибель мирних жителів від уламкових поранень[31]. Після пошкодження в ході боїв 4 червня ліній електропередач і знеструмлення водосмокових станцій, місто залишилося без електроенергії і водопостачання[32]. Напружена ситуація в місті викликала масовий потік біженців із міста.
9 червня 2014 року терористи «Русской православной армии» після тортур стратили віруючих церкви християн віри євангельської «Преображення Господнє» дияконів Володимира Величка та Віктора Брадарського, а також двох дорослих синів страшного пастора — Рувима і Альберта Павенків.[33][34][35]
5 липня 2014 року українські військовики вибили з міста проросійських терористів[36].
3 серпня 2014 року у визволеному Слов'янську пройшла хода на підтримку єдності України. Ходу організувала місцева патріотично налаштована молодь[37].
26 вересня 2014 року оприлюднено інформацію, що в Слов'янську виявлено 3 масові поховання людей, які загинули від рук терористів. Вони виявлені по вулицях Літературній (тоді — Дем'яна Бєдного) та Смольній; проводилася ексгумація тіл, встановлено особи 12 загиблих — померли на початку і в середині червня[38].
Влітку Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України розпочало оперативну відбудову зруйнованих споруд. Потужний волонтерський рух допомагав у відновленні будівель. Так, скажімо, школу в Слов'янську відновлено коштом громадян, благодійних організацій, а також банківського сектора[джерело?].
Дані соціологічного дослідження грудня 2014 року, проведеного фондом «Демократичні ініціативи» імені Ілька Кучеріва спільно з соціологічною службою Центру Разумкова в Слов'янську:[39]
Питання | Відсоток |
---|---|
між Україною і Росією йде війна | 26 % |
не погоджуються з тим, що йде війна між Україною і РФ | 40 % |
вважають Росію стороною конфлікту на сході України | 33 % |
не вважають РФ стороною конфлікту | 35 % |
винуватцями того, що відбувається в Донбасі є нинішнє керівництво України | 77 % |
відповідальними за відновлення Донбасу вважають центральну владу | 84 % |
майбутнє Донбасу як незалежної держави | 7 % |
Перший мітинг про демонтаж пам'ятника Леніну відбувся 11 січня 2015 року[40]. Сотня мешканців вийшли на демонстрацію за підтримку демонтажу монументу, навіть намагалися самостійно його повалити. Тодішній виконуючий обов'язки міського голови Олег Зонтов повідомив, що звернув увагу на бажання містян стосовно демонтажу, і демонтаж має відбутися, але правомірно. 3 червня 2015 року відбувся демонтаж, пам'ятник перемістили на територію комунального підприємства «АТП».
5 серпня 2015 року вийшло розпорядження Олега Зонтова про демонтаж пам'ятника Артему. Сам пам'ятник демонтовано 31 жовтня 2015 року[41].
11 вересня 2015 року рішенням Слов'янської міської ради було перейменовано 14 вулиць та центральну площу.
19 лютого 2016 року розпорядженням міського голови Вадима Ляха було перейменовано 101 вулицю і хутір Котовського[42].20 травня 2016 року розпорядженням голови Донецької обласної державної адміністрації Павла Жебрівського у місті перейменували ще 45 вулиць[43].
У 2020 році під час адміністративної реформи став частиною новоутвореного Краматорського району та центром Слов'янської територіальної громади.
З початку повномасштабного вторгнення Російської Федерації в Україну в лютому 2022 року місто потерпає від ворожих обстрілів.
У березні 2022 року розпочата евакуація цивільного населення до більш безпечних регіонів України. Уночі з 21 на 22 квітня 2022 року місто було обстріляно російськими загарбниками, імовірно із застосуванням касетних боєприпасів. Керівник Слов'янської міської військової адміністрації Вадим Лях міста закликає мешканців евакуюватись[44].
Уночі з 30 на 31 травня 2022 року окупанти завдали удар по місту ракетою ОТРК «Іскандер». Внаслідок обстрілів пошкоджено 7 багатоповерхівок та школа. Відомо про трьох загиблих та шістьох поранених[45].
27 березня 2023 року близько 10:30 росіяни завдали удару двома ракетами С-300 по центру міста, в результаті чого було пошкоджено адміністративні, офісні та житлові будинки. Внаслідок цього загилуло 2 людини, поранено 32.[46]
14 квітня 2023 року, близько 16 години, ЗС РФ одночасно обстріляли декілька районів міста вісьмома ракетами С-300, в наслідок чого було пошкоджено 34 багатоквартирних та 20 приватних житлових будинків. Пошуково-рятувальна операція тривала до 16 квітня включно. Внаслідок обстрілу загинуло п'ятнадцять людей, у тому числі дворічна дитина, 24 людини зазнали поранень[47][48].
У 1683 році у місті було 199 господарств козаків на чолі з отаманом Тимофієм Навроцьким та 31 господарство вихідців з Московщини (РДАДА, ф.210, оп.6д, д.121).
2001 року Слов'янськ налічував 122 575 жителів, а з територіями, підлеглими міськраді (міста Святогірськ та Миколаївка)— 142 873 жителі.
Під час повномасштабної російсько-української війни населення Слов'янська почало різко скорочуватися через часті артилерійські обстріли та загрозу окупації. Евакуація почалась ще в березні 2022 року. З міста тоді виїхали понад 80 % населення і від довоєнних 105 тисяч залишилилось не більше, ніж 20 000 людей. Восени містяни почали повертатись і кількість цивільного населення в Слов'янську збільшилась вдвічі порівняно з весною-літом 2022 року — 40 тисяч осіб. Станом на 2024 рік в місті знаходиться приблизно 50 тисяч цивільних. Це близько половини від довоєнного населення.[джерело?]
Відсоток українського населення в місті згідно з переписами населення в СРСР:
1926[50] | 1939[51] | 1959 | |
---|---|---|---|
% українців | 74,0 | 75,3 | 72,8 |
Національний склад населення за даними перепису 2001 року[52]:
Національність | Відсоток |
---|---|
українці | 73,09 % |
росіяни | 23,55 % |
білоруси | 0,54 % |
вірмени | 0,41 % |
греки | 0,22 % |
азербайджанці | 0,15 % |
євреї | 0,12 % |
молдовани | 0,11 % |
татари | 0,11 % |
інші/не вказали | 1,70 % |
За даними перепису 1897 року[53]:
Мова | Чисельність, осіб | Доля |
---|---|---|
Українська | 11 676 | 73,94 % |
Російська | 3 668 | 23,22 % |
Інші | 448 | 2,84 % |
Разом | 15 792 | 100,00 % |
Рідна мова населення за даними перепису 2001 року[54]:
Мова | Чисельність, осіб | Відсоток |
---|---|---|
Російська | 68 250 | 55,68 % |
Українська | 52 233 | 42,61 % |
Вірменська | 235 | 0,19 % |
Циганська | 161 | 0,13 % |
Білоруська | 82 | 0,07 % |
Румунська | 68 | 0,05 % |
Угорська | 15 | 0,01 % |
Грецька | 14 | 0,01 % |
Інші/Не вказали | 1 517 | 1,25 % |
Разом | 122 575 | 100 % |
За даними перепису 2001 року 42,61 % населення міста вказали українську мову рідною, 55,68 % — російську, 1,71 % — інші мови[55].
24 грудня 2016 року, рішенням Слов'янської міської ради № 37-XIX-7, місто поділено на 15 мікрорайонів (ділянок місцевого самоврядування). За кожним мікрорайоном закріплений відповідний комітет[56].
З утворенням Слов'янської міської військово-цивільної адміністрації 26 травня 2021 року[57], діяльність комітетів мікрорайонів тимчасово припинена.
Неофіційно Слов'янськ складається з таких житлових районів: БЗС, Будмаш, Варшава, Високо-Іванівка, Голубівка, Залізничний, Кирпичний, Лимани, Лісний, Мандричине, Маньки, Масложир, Машмет, Мимівка, Молодіжка, Монголія, Північний, Привокзальний, Семенівка, Словкурорт, Собачівка, Соболівка, Сонячний, Сулимівка, Східний, Хімік, Центр, Цілинний, ЦНІЛ, Черевківка, Щемилівка.
Місто Слов'янськ було одним із найбільших промислових центрів регіону. У ньому працювало 34 промислових підприємства. Провідна роль в економіці міста належала підприємствам машинобудівної галузі. У Слов'янську працювали найважливіші промислові підприємства: завод важкого машинобудування («Словважмаш», основна продукція — коксохімічне та прокатно-опоряджувальне устаткування), содовий комбінат (1972 — 18 виробничих цехів), олійнотовщевий комбінат (з 1954 року; у 1970 році вироблено у тисячах тонн: 101,6 олії, 84,6 шроту, 16,6 саломасу, 31,9 мила, 0,5 гліцерину); інші: хлібо- та м'ясний комбінати, заводи: ізоляторний, «Коксохіммаш», солеварний, «Будмаш», фабрика олівців, завод кислототривкої кераміки тощо; поблизу міста Слов'янська ТЕС.
У Слов'янську розташована вузлова вантажно-пасажирська залізнична станція Лиманської дирекції Донецької залізниці на розгалуженні ліній Лозова — Краматорськ та Слов'янськ — Лиман. Допоміжна гілка сполучає зі станцією Слов'янськ-Вітка.
Околицею міста пролягає автошлях М03E40. У Слов'янську починається автомобільний шлях національного значення Н20, що проходить через Краматорськ, Дружківку, Костянтинівку, Донецьк, Волноваху та закінчується у місті Маріуполь, загальна довжина автошляху становить — 190,4 км.
Система охорони здоров'я нараховує 23 лікувально-профілактичні заклади, особливе місце в ній займає Слов'янський курорт. На курорті діють 4 санаторії:
У місті діють шість державних навчальних закладів, зокрема:
1996 року, на базі Слов'янського державного педагогічного інституту (СДПІ), відкрився педагогічний ліцей. Впродовж 1927—1941 років діяв Слов'янський аероклуб, півтора десятка випускників якого згодом стали Героями Радянського Союзу. У місті 25 загальноосвітніх шкіл, 1 вечірня школа, 2 школи для дітей з порушенням психічного та фізичного розвитку, 5 приватних навчальних закладів, ліцей, 23 дошкільних заклади.
Українська інженерно-педагогічна академія (у минулому загально-технічний факультет Українського заочного політехнічного інституту). Денна та заочна форма навчання. Наукові дослідження проводять Інститут «Кераммаш», НДІ високих напруг, НДІ металургійної промисловості.
У Слов'янську є краєзнавчий музей, 2 картинні галереї, одній з яких надано ім'я місцевого уродженця художника П. Кончаловського, 7 православних храмів, дві протестантські церкви та костел.
У 2009 році відкрито пам'ятник жертвам голодомору 1932—1933 років.
На території Слов'янська діють 27 зареєстрованих релігійних громад: 9 громад Української православної церкви Горлівської єпархії, 2 громади мусульман, 1 громада юдеїв, 1 громада адвентистів сьомого дня, 1 громада свідків Єгови, 1 християнська місія милосердя «Ковчег», 5 громад християн віри Євангельської, 3 громади Євангельських християн-баптистів.
1999 року створено футбольний клуб «Словхліб». Восени 2011 року клуб подавав до ПФЛ України заявку на проходження процедури атестування, щоб отримати можливість участі у другій лізі чемпіонату України з футболу сезону 2012—2013 років.
У місті є стадіон імені Юрія Скиданова.
2018 року в місті з'явився футбольний клуб «Тор», в 2019 році офіційно клуб був зареєстрований. Назва клуба іде з історії, до 22 січня 1784 року місто мало назву Тор. Клуб приймає активну участь в вихованні юних спортсменів. Є учасником чемпіонату Донецької області. Найважливіші перемоги; 14 червня 2021 року, бронзові призери Всеукраїнського турніру серед юнаків 2010/2012 року с. Сергіївка, Одеська область. 21 грудня 2021 року, бронзові призери Всеукраїнського турніру серед юнаків 2011/2012 року, місто Київ. Засновник Савченко Владислав Віталійович
У місті знаходиться студія радіостанція «М» інформаційно-розважального напрямку (на частотах FM 87,5 та на 99 МГц), яка мовить також на сусідні міста[59].
Активно місто почало розбудовуватися за межі Торської фортеці наприкінці XVIII століття. На першому міському плані 1776 року (до цього існували лише картосхеми фортеці Тор) вже було позначено декілька безіменних вулиць. Вже через пів століття у Слов'янську було 15 вулиць та провулків, 2 площі, 3 дерев'яних мости та 976 дерев'яних будинків[60].
Формуванню планувальної структури сприяли основні напрямки доріг, вздовж яких велася забудова: по вулиці Ковальській та навколо площі Старо-Базарної.
У 1830-х роках Слов'янськ починає активно розбудовуватися на захід та південь. Після будівництва Троїцького собору у 1841 році, центр міста переноситься від солоних озер на вулицю Миколаївську та Соборну площу, навколо якої аж до 1912 року утворюється новий район. У середині ХІХ століття виникає район Варшава. Типовою для міста є садова одноповерхова забудова, хоча у центрі з'являлися й двоповерхові маєтки.
У 1912 році завершилося будівництво будинку купецьких зібрань. У цьому ж році «Історичний вісник» пише про Слов'янськ:
«…Дві-три примітивно вимощені вулиці в центрі міста, декілька великих кам'яних будинків на головній вулиці Харківській і сумісних з нею, але два кроки від центру — те саме село з невигадливими мазанками, без тротуарів, без бруківки, без освітлення, з непросвітним пилом на вулицях у суху погоду та непролазним брудом під час дощів. Харківська вулиця впирається в обширну Соборну площу, на якій височіє досить скромних розмірів собор. Площа окраймлена з обох боків довгими рядами кам'яних споруд — це гостинний двір»[61].
Історична архітектура Слов'янська значно постраждала під час боїв за місто у Другій світовій війні. Під час відступу військ Вермахту у вересні 1943 року, німці використали тактику випаленої землі, тому червоноармійці зайшли у зруйноване спустошене місто. Зокрема, були зруйновані лікувальні заклади Слов'янського курорту, Курзал, тому на території оздоровниці зараз немає історичної забудови. Центральна ж частина більше постраждала під час бомбардувань[62].
На перехресті вулиць Дворянської та Харківської напочатку ХХ століття був побудований Гранд-готель Феодосія Серьоженкова. Ця будівля, як і чотири торговельні ряди на Соборній площі, були знищені під час бомбардувань міста. Руїни Гранд-готелю простояли аж до 1961 року, поки на його місці не було побудовано типову п'ятиповенрхову хрущовку[63].
У 1950-1960-х роках значна частина історичної забудови в центрі міста була знищена, а на їхньому місці будували типові радянські житлові будинки. Це значно знизило архітектурне розмаїття центру міста.
У 1976 році, до дня святкування 300-от річчя з дня заснування міста, було знищено Троїцький собор 1840 року будівництва.
26 серпня 2022 року російський обстріл знищив приміщення колишнього керамічного училища, побудоване у 1911 році.
Околиці Слов'янська, у більшості випадків, були окремими населеними пунктами, які з розвитком міста були приєднані до його складу (наприклад, смт Черевківка). Забудова планована, садибна. Мікрорайони Північний та Цілинний виникли у 1950-х роках та забудовані до 1970-х років приватними одноповерховими будинками. У 1980-х роках виникли два спальних райони з багатоповерховою забудовою: Хімік та Лісний.
На території міста розміщено 29 пам'яток архітектури Слов'янська. Більшість з них розміщені у центральній частині міста, хоча деякі в інших історичних районах — Залізничному та Словкурорті.
Центральним міським парком є Шовковичний парк, проте у місті є ще декілька зелених зон: сквер на бульварі Пушкіна, парк Слов'янського курорту (найбільший парк у місті), лісопарк Лісний, мініпарк Мрія, сквер на площі Семейка, сквер Слави на Соборній площі та велика кількість невеликих зелених зон серед міста.
У Слов'янську є пам'ятник Тарасу Шевченку, загиблим воїнам-афганцям, пам'ятник ліквідаторам катастрофи на ЧАЕС, пам'ятник вдові та матері солдата, бюст Миколі Семейку, пам'ятник радянському солдату в Шовковичному парку, скульптура матері з дитиною, пам'ятник Миколі Горькому та два пам'ятники Антону Чехову.
Серед міста є велика кількість пам'ятник каменів, зокрема каменів на місці майбутніх пам'ятників (Михайлу Петренку та Захисникам України).
Раніше у місті був пам'ятник Леніну (декілька), Сталіну, Артему, Свердлову, Пушкіну, проте були демонтовані.
Першим містом-побратимом Слов'янська став Трускавець. 6 вересня 2008 року (на День міста Слов'янськ) тодішні міські голови — Валентин Рибачук та Леонід Грицак підписали Договір про співпрацю з метою обміну досвідом у галузі культури, освіти, економіки, спорту та туризму[64].
9 грудня 2014 року відбулося урочисте підписання Договору про спільну діяльність і співпрацю між містами Слов'янськ та Коростень[65].
14 липня 2015 року у Слов'янську була підписана Угоду про співпрацю з містом Самбір. Таким чином, Самбір та Слов'янськ стали містами-побратимами[66].
8 грудня 2017 року відбулася чотирьохстороння угода про співпрацю між містами Слов'янськ, Сколе, Глибока та Богуслав[67].
3 серпня 2018 року, у ході візиту міського голови Слов'янська до польських міст Гданська та Опочно, між Слов'янськом та останнім було підписано лист про наміри щодо партнерства між містами[68].
За даними УНІАН станом на липень 2017 року, у боях за Слов'янськ загинуло 70 українських військовиків.[69]
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.