Loading AI tools
місто у Волинській області (Україна) З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Ка́мінь-Каши́рський (колишні назви — Камінь до XVII ст., у XVII—XX ст. — Камінь-Коширський) — місто у Волинській області, центр Камінь-Каширського району і Камінь-Каширської громади.
Камінь-Каширський | |||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
| |||||||||
![]() | |||||||||
Основні дані | |||||||||
Країна | ![]() | ||||||||
Регіон | Волинська область | ||||||||
Район | Камінь-Каширський район | ||||||||
Громада | Камінь-Каширська міська громада | ||||||||
Засноване | XIII ст. | ||||||||
Магдебурзьке право | 1430 | ||||||||
Статус міста | від 1940 року | ||||||||
Населення | ▬ 12 477(01.01.2022)[1] | ||||||||
- повне | ▬ 12 477(01.01.2022)[1] | ||||||||
Площа | 7,64 км²[2] | ||||||||
Густота населення | 798 осіб/км² | ||||||||
Поштові індекси | 44500-44505 | ||||||||
Телефонний код | +380-3357 | ||||||||
Координати | 51°37′12″ пн. ш. 24°57′55″ сх. д. | ||||||||
Висота над рівнем моря | 155 м | ||||||||
Водойма | Цир | ||||||||
Назва мешканців | ка́мінь-каши́рець, ка́мінь-каши́рка, ка́мінь-каши́рці | ||||||||
Відстань | |||||||||
Найближча залізнична станція | Камінь-Каширський | ||||||||
До обл./респ. центру | |||||||||
- фізична | 99 км | ||||||||
- автошляхами | 126 км | ||||||||
До Києва | |||||||||
- фізична | 410 км | ||||||||
- автошляхами | 463 км | ||||||||
Міська влада | |||||||||
Адреса | 44500, Волинська обл., Камінь-Каширський р-н, м. Камінь-Каширський, вул. Волі, 2 | ||||||||
|
Найбільш ймовірно що назва означує територію, де знаходилося багато каменю, скажімо, кремнію або окремих валунів - твердої гірської породи, принесеної колись льодовиком.
Інша версія, яка є сумнівною, трактує слово "камінь" так - збудована в цих місцях дерев'яна оборонна споруда була такою міцною що відповідала камінній стіні.
Друга частина назви - Каширський (Коширський, Кошерський) - походить від того що місто певний час перебувало у власності князів Сангушків - Кошерських, які йменували себе Кошерськими від назви свого родиного гнізда Кошера. Коли останій із роду Сангушків - Кошерських Адам - Олександр помер без спадкоємців по чоловічій лінії, то Красицькі нові власникі Каменя, почали йменувати його Каменем - Коширським, щоб відрізнити від інших поселень з такою назвою. Зміна "о" на "а" в слові "Коширський" відбулося внаслідок русифікації. [3]
Професор Олескандр Цинкаловський пояснює що "кошера" - це будівля для війська при замках, або для худоби, тобто таке визначення вказує на те що тут була розміщена військова сила.[4]
М. Теодорович пише у своїй книзі, що на місці сучасного Каменя - Каширського існувала фортеця для північного захисту рубежів Володимир - Волинського князівстава й називалося Каменем, а саме містечко навколо нього - Кошером. Ці назви згодом об'єдналися.
Поліське місто Камінь-Каширський розташоване на річці Цир. До облцентру можна дістатися автошляхом М19, який збігається із єврошосе E85 та згодом переходить у Т 0311. (До 2006 року не можна було потрапити через єврошосе).
Першими згадками міста Камінь-Каширська, а тоді ще просто Камінь чи Камень, про що дізнаємося з Галицько-Волинського літопису:
У рік 6718 [1210]. У той же рік прийшов до Белза Лестько, [князь лядський], якого переконав Олександр [Всеволодович], — бо Олександр не сприяв обом Романовичам, а хотів [їм] зла, — і забрав Белз [у Василька], і дав Олександрові. Але бояри не зрадили [Романовича], а пішли всі з князем Васильком у Каменець[5].
Хоча через форму «Кам'янець», а не «Камінь» та значну поширеність подібних назв міст у Волинській землі тяжко сказати точно, чи мова тут за Камінь-Каширський. У Королівстві Руському тоді було декілька міст із назвою Кам'янець — Кам'янець-Волинський зараз у складі селища Миропіль на Житомирщині, Кам'янець-Литовський (нині — місто Кам'янець), Берестейської області Білорусі, Кам'янець/Камінь-Каширський (нині — місто Камінь-Каширський). Утім, наведена нижча цитата як за контекстом подій, так і за формою назви міста більше нагадує Камінь-Каширський:
У рік 6770 [1262] …Припом'янув Миндовг [також], що Василько-князь із богатирем [Бурондаєм] пустошив землю Литовську. І послав він рать на Василька, і пустошили вони довкола [города] Каменя 316. Але князь Василько не поїхав услід за ними, тому що сподівався він другої раті. Він послав за ними [воєвод] Желислава та Степана Медушника. І гонили вони вслід за ними аж до [ріки] Ясольди 317, але не догнали їх, бо рать [литовська] була мала, — вони тільки набрали були здобичі, і тому й одійшли спішно[5].
Та також наступна:
У рік 6784 [1276] …А після цього Тройден, пославши свого брата Сирпутія, пустошив довкола [города] Каменя 340. Володимир же за це, пославши [рать], узяв у нього Турійськ на ріці на Німані і села довкола нього забрав.[5]
Отже, імовірно, засноване у XIII ст. місто Камінь, уже точно з початку XV ст. фіксується у джерелах з назвою близькою до сучасної «до имєнья князя Коширского, Каменіа» (1537), «в Камєни княза Кошєрського» (1545), Камінь-Кошарський (1629) [Шульгач 2001, 60].
Князь Роман Мстиславович - правив Волинською землею з 1173 по 1205 роки. Його турботою став захист рубежів Волинської землі, зокрема і північних кордонів. Він будує переважно дерев'яні фортеці, які утворюють ланцюг міцної оборони. Зокрема на рубежі Берестьє, Пинск, Чорторийськ,Корчеськ, очевидно частиною цього обороного рубежу стали укріплення в Камінь - Каширському, Ратному та інші.[4]
У 1196 році київські князі разом із найнятими вояками "чорними клобуками" у міжусобній боротьбі, попустошили та попалили волость князя Романа довкола Каменця, набравши здобичі у вигляді людей та худоби.
У 1262 році Литва воювала із Польшою. Литовський князь Миндовг згадавши якісь старі образи посла війська на Волинь, де вони опустошили все "довкола (города) Каменя". Князь Василько послав на нападників дружиників на чолі з воєводою Желиславом, та Степаном Медушником, які далеко гнали литовців, що поспішно втікали.
у 1276 році литовський князь - Тройден, мстячись Володимиру - сину Василька, поповнивши своє військо прусами, знову грабував довкола Каменя. Володимир послав свої війська на Тройдена, захопив його міста. Після цього підкреслюється в літописі, "... вони обидва замирилися і стали у великій приязні".[4]
Після смерті останнього Волинсько - Галицького князя Юрія ІІ (Болеслава) сусідні ятвязькі та литовські племена, а особливо польські королі стали об'єктом експансії на Волинь. У 1340 році на Волині став князювати Любарт - син великого князя Гедиміна. Любарт став волинським князем за правом спадковості, тому що був одружений з волинською княжнею Бушею (Богуслава), прийняв православ'я та ім'я Дмитрій. Литовці того часу мали нижчий рівень культури тому переймали як віру, так і мову якою писали литовські статути. Любарт шанував і захищав інтереси українських родів. У 1366 році внаслідок військових дій польського короля Казимира частину Волинської землі відійшло до Полші, зокрема і Ратне, тому Камінь - Каширський хоч і лишається як частина Волинської землі проте стає прикордонним містом.[4]
Аби укріпити кордони Любарт почав відновлювати фортецю, закінчити вдалося 1366 році. Фортецю було оточено земляним валом, змінив дерев’яні стіни на кам’яні, і збудовано бійниці, склади для амуніції та провіанту.[6]
В писемних джерелах згадується місто як володіння литовських князів Сангушків-Каширських. Оскільки ще у кінці XIV ст. по 1392 році існувало удільне Кошерське князівство назву якого дістало від столиці Кошер так і місто Камінь у підлеглості до цього князівства отримало прикметник Каширський[7]. Рід Сангушків М. С. Грушевський називає українізованим, які дотримувалися православної віри. Цей рід належав до хоругвових панів, тобто мали виставляти певне число воїнів під своєю "фамільною" хоругвою, а не під загальною хоругвою повіту. Сангушко був вірний королю, проте під впливом всезагальної на Волині симпатії до Свидригайла пристає до нього і з 1438 року підтримує його. У відповідь на це у 1441 році Казимир відбирає у Сангушка Ратне, тому той напав на замок і вбив там королівського намісника, на що той відповів тим що забрав у Сангушка Камінь - Каширський і передає Дереславу - старості холмському. Вигнанцеві, у якого відібрали маєтності змушений був покоритися королеві, після чого той повернув Ратне та Камінь - Каширський.
У 1430 році через те що в місті йшла жвава торгівля, розвивалися ремесла Камінь - Кашиську був наданий привілей яким він переводився із права польського, руського на тевтонське, магдебурзьке (підтверджене згодом у 1600 році). Цим правом забезпечувалась самоуправність міста. В центрі була збудована невелика ратуша. Місто мало проводити тижневий ярмарок. Біля міста, на мосту через річку Цир, брали подать - мостове. Через те що сусіднє місто Ратне було забране поляками, торгівля в місті підупала. купці не користувалися цими шляхами у зв'язку із забороною литовських князів, які воліли збирати податки у своїх містах, а не платити його полякам. Проте з часом ці торгові шляхи відкрилися.
1540 році Андрій Сангушко одружується на Ганні Василівній Хребтович, за що отримав посаг золотом, сріблом, загалом тисячу кіп грошей литовських і записав ці кошти "жінці моїй милій на замку моєму родиному в Камені". Імовірно цей замок постав на місці де раніше була давня фортеця яку будував ще Роман Мстиславович.[4] Було зроблені додаткові насипи землі на цей раз матеріалом для фортеці стала цегла під назвою "литовка" довжиною - 30 см., шириною - 16 см., висотою - 10 см. Навколо оборонної споруди височів цегляний мур. Сама фортеця мала не так вже й багато 12 бійниць. Тут же були кліті з боєприпасами та продовольством, з північного боку перед муром глибокий колодязь.[8]
Міжусобні війни між князями ставалися дуже часто, за те хто буде збирати податки із земель. У 1544 році була спроба владнати суперечки із Сангушками - Ковельськими, проте конфлікти так і не припинялися. У 1559 році Андрій Сангушко придбав у власність поселення Любешів. У 1565 році князь Чарторийські, не владнавши суперечки із Сангушками - Кошерськими, напали на місто, вбивали мешканців, завдали руйнувань.[4]
За Люблінською унією 1569 року Камінь-Каширський і навколишні території переходять під владу Польщі.[9] Було утворене Волинське воєводство.
у 1570 році було 48 селянських дворів і налічувалося 288 жителів
Селяни Полісся особливо відчули тягар повинностей у новому державному утворенні - Речі Посполитій. Сангушки були після князів Острозьких і Збаржзьких найбільшими землевласниками на Волині. Правове становище рядового селянина визначалося Литовським статутом, а вже після Люблінської унії законами Речі Посполитої. Відповідно до нового законодавства, власником землі міг бути лише шляхтич. В "Уставі на волоки" зазначалося що не тільки майно селянина належить феодалові, а й сам селянин. У 1573 році Польський король Генріх Валуа вів необмежену панщину у маєтках, а в Литовському статуті 1588 року повністю закріпачувалося селянство.
Під час перепису 1583 року міський перепис показав що в місті знаходилося 76 дворів, 69 з них були селянськими і мешкало 456 жителя. Також у місті було дві корчми. Корчма на той момент була не тільки місцем розваг, а й готелем.[4]
Часто землі і цілі поселення здавалися в оренду, що ставило поселення ще в гірші умови. Орендатор витягував з селян кошти не тільки для оплати за оренду власникові, а ще й для власного збагачення. Так у 1596 році Камінь - Каширський був відданний в оренду єврею А. Шмойловичу, в інших джерелах Пейсаху на 5 років за 5 тисяч злотих. Становище простого люду було катастрофічним і він утікав у інші маєтки, або подавався на південь на Запоріжжя до козаків. Були такі які втікали в глиб болотистої пущі де їх було важко виявити і там разом із сім'ями господарювали. Проте таких відшуковували, та й в документах Сангушків ми знаходимо справу де ті вимагали повернути втікачів назад.
Втікачі від феодального свавілля поповнювали загони козацьких повстанців. Саме 1595 році розгорілося повстання яке очолив Северин Наливайко та Григорій Лобода. Сотні Наливайка в одному із походів на Волинь пройшли і Каменем де поповнили свої ряди за рахунок місцевих жителів котрі вбачали порятунок у цій боротьбі.
У 1607 році місто спіткала ще одна трагедія, велика пожежа знищила практично все місто. За свідченням Івана Жуковецького який перебував тоді у князівстві Кошерському і все бачив на власні очі пожежа розпочалася від удару блискавки та великого вітру який роздмухував полум'я. В акті Жуковецького зазначається що згоріло 65 будинків, також 9 будинків ринкових, згоріло три церкви, і три попівські будинки. Вперше зустрічаємо навчальний заклад - "школа жидовская згорела". це був великий удар по місту і лише через 20 років відновилася попередня чисельність..
Після Берестейської унії 1596 року посилилося окатоличення населення. Останній із роду — волинський та подільський воєвода Адам Сангушко-Каширський у 1628 р. заснував у місті домініканський монастир.
Повстання Богдана Хмельницького та перемога над польським військом під Корсунем та Жовтими Водами на Камінь - Каширській землі викликало піднесення українського духу, національної свідомості. З липня 1948 року на Волині з'являються загони Максима Кривоноса, один із його відділів чисельністю понад сотню козаків підійшов під фортецю Каменя - Каширського, котра була на підвищені, оточена земляними валами. Із майже півтора десятки бійниць мали стріляти декілька гармат і гаківниць. Тут у замку було достатньо вояк, аби чинити спротив, але козацтво швидко захопило фортецю. Замок фактично був зруйнований. зброю котру здобули забрали на потреби козацтва, роздали селянам.
Після відходу козаків Кривоноса сюди ввійшли загони шляхти. Розпочалося слідство. Виявлених помічників козацтва, які не пішли з Кривоносом, страчували. Та через рік шляхта знову утікала. Козацькі загони вдруге з ходу оволоділи, правда напівзруйнованим Камінь - Каширським замком, захопили трофеї.
Після поразки під Берестечком 1651 рокуу Білій церкві був підписаний мир згідно яким Волинь поверталася під польську корону, в Камінь - Каширський знову повернулася шляхта. Хоча ще боротьба відбувалася проте міста вона вже не стосувалася.
Після його смерті Адама - Олександра Сангушко у 1653 році, Камінь-Каширський перейшов до роду Красицьких і був у їхній власності понад 200 років.[4] Очевидно що знищення фортеці, військові сутички та розправи котрі відбулися в місті призвело до занепаду міста, а те що місто перейшло до нових власників не дало йому нових поштовхів до розвитку. Шляхта ще більше зневажала простих людей що призводило до сутичок, що призвело до занепаду країни загалом. Наступні десятки років не має жодних згадок про місто.
Після III поділу Польщі у 1795 році Камінь-Каширський і прилеглі території увійшли до складу Росії, Волинської губернії, Ковельського повіту, де став центром волості з 1797 року. Обіймав своїми владними структурами 4 гміни - Камінь - Каширський, Велику Глушу, Боровне та Сошичне.
1803 році царський уряд видав указ про звільнення селян від панщини, проте якщо пан хоче добровільно відпустити людину, тому цей закон так і не запрацював. Інший закон -1818 року - все таки примушував кількість днів примусової праці селянина, більше того, кріпаки - селяни отримали право продавати свої землеробські продукти. Проте становище від цих паперових рішень, аж ніяк не поліпшувалося. У тому 1818 році жителі Каменя - Каширського пишуть скаргу про утиски місцевих землевласників і подають її Волинському губернському прокурору. Міщани благали захистити їх від Красицького та інших шляхтичів котрі жорстоко поводились з ними. Але відповідь була негативною, а тих хто виступав забрали в рекрути. У 1837 році було зібрано людей міста вибрали представників аби ті пішли в Москву і виклали справу перед царським урядом. Та далеко вони не доїхали, вже за Ковелем їх заарештували і під конвоєм повернули назад. Проте місцевий люд коли дізнався вийшов навперейми в кількості 200 чоловік до с.Нуйно і після сутички ходаки були звільнені. у 1840 році понад 300 людей перестали відробляти панщину, а зібравшись на ринку, вимагали поліпшення свого становища.
Сім'я Красицьких понад два століття володіла містом. проте згодом продала поміщику з Раків Лісу Едмонду Орді. Останній мав у власності село Раків Ліс. Проте Е. Орда наробив багато боргів, і помісття шляхом конкурсу продали дружині полковника Анні Орді. Остання продає маєток І. Красицькому, а той продає Камінь - Каширський Смолянському.[4]
У 1832 р. царська влада закрила домініканський монастир, зробивши кляшторний костел парафіяльним. У 1830—1837 рр. споруду було перебудовано.
У травні 1852 року сталася жахлива пожежа, яка знищила 34 будинки. Вона призвела до значного зменшення населення.
Після скасування кріпосного права у 1861 році, не відбулося помітного покращення життя. За землю, яка мала стати їхньою власністю, потрібно було платити великі кошти. так із 604 десятин землі1848 року після реформи лишилося тільки 454 десятини, та й то найгіршої.[4]
У 1862 році відкривається народна школа, у 1882 році її називали однокласним народним училищем, проте елементарну грамоту можна було освоїти.[4]
Місто в І половині ХІХ ст. нараховували 500 мешканців в тому числі 57% євреїв. Після відміни кріпацтва в Камені - Каширському, як і в інших містах України почав розквітати капіталізм. Місто на кінець ХІХ ст. нараховувало 1220 мешканців. У місті діяв водяний млин, було 12 крамниць, 4 рази на рік тут відбувалися ярмарки.[6]
На початок ХХ ст. назріло соціальне невдоволення, в околицях Каменя - Каширського у селах люди почали силою забирати землю тому відбувалися сутички між селянами та жандармами. У місті у 1906 році зафіксовані підпали будинків дворян, погроми крамниць. Проте імперська влада придушила ці невдоволення.[4]
Певні структурні зміни мали в господарстві міста. Так, перепис 1911 року свідчать, що в Камені - Каширському було волосне управління, міська управа, пошта, телеграф, 20 різного року крамниць, ремісничі кооперативи, склад сільськогосподарських машин, фабрика дахівок, тобто черепиці. У містечку діяло два млина, у тому числі один водяний на р. Цир. У місті нараховувалося понад 80 ремісничих та торгових дворів. Знаходив свій розвиток лісовий промисел. саме заради цього у 1913 році розпочали будівництво з Ковеля залізничні колії, яка через два роки з'явилася надійним транспортним сполученням Камінь - Каширський. У місті проводилися 6 великих ярмарків щорічно.
Тяжко місто перенесло і першу світову війну. В царську армію з волості було мобілізовано 60% працюючого населення. Майже з кожного господарського двору було конфісковано для потреб армії коней, худобу, збіжжя.
Ціною великих втрат російська армія мала в 1914 і напочатку 1915 роках успіх, однак втрати були колосальними. 82% старшин та 70% солдатів. Через казнократсво, некомпетентність, через те що не вистачало в армії зброї та боєприпасів у 1915 році німці почали наступ. 27 вересня 1915 року австро - німецькі війська вже були у Камені - Каширському. Встановлювалися нові порядки. Німці забрали останніх коней, конфіскували худобу, змушували населення відробляти різні повинності для ремонту і прокладання шляхів. наведення мостів.
Під час червневого наступу, так званого "Брусиловського прориву", наступ зупинився на річці Стохід. Зрешту фронт між військами, з одного боку російської, другого - австро - угорської та німецької імперій стояв на річці Стохід аж до лютого 1918 року, і проходив через села Тоболи, Рудка-Червинська, Великий Обзир, Оленине, Боровно.
У кінці лютого розгорнулося повстання проти російського імператора до нього 27 лютого приєднався Волинський запасний полк, у якому були вихідці з Каменя - Каширського, оскільки він рекрутувався в основному з Волинян.
Через тимчасове слабку владу в лиці Тимчасового уряду в Петрограді, та Центральної ради у Києві, фронт став сипатися, багато дезертирів почало повертатися до своїх сіл, ті що були на фронті організовувалися в банди та грабували селян. Селяни в свою чергу захоплювали землю, вирубовували ліси, привласнюють майно і т.д. в газеті "Трудова Волинь" писалося: " тепер ніяких законів нема. Все зараз народне, можна брати все, що завгодно".
З 1 січня 1918 року у Берестьє (Брест) прибула українська делегація, котра у ніч з 8 на 9 лютого 1918 року підписала договір згідно яким заклячала мир із Австро - Угорщиною на довоєних кордонах Росії, взамін Україна зобов'язувалася понад один мілйон тонн продовольства. Таким чином Камінь - каширський перейшов під юрисдикцію Центральної ради.
Проте вже з квітня по грудень місто належало до Української гетьманської держави. Під час цього невеликого правління в місті була спроба відкрити українську школу.
У грудні 1918 року розпочався період Дерикторії проте також не на довго. Навесні 1919 року Червона Армія на Волині встановлювала радянську владу, проте також не надовго тому що влітку 1919 рокупольска армія окуповує Волинь. деякий час з липня 1920 тут розмістилилися частини 25 - ї дивізії радянської Росії, однак у вересні тут з'явилися польські вояки.[4]
Після Ризького мирного договору 1921 року Камінь-Каширський знову переходить під владу Польщі і став центром Камінь-Каширського повіту Поліського воєводства. У 1923 році в Камені-Каширському було створено повітове староство.[9]
Польський уряд взяв курс на "полонізацію", тому все робили для того щоб на Камінь -Каширщини як і інших регіонах Полісся, не мали впливу українські організації.У 1922 році у місті почала діяти культурно - просвітницька організація "Просвіта на Поліссі". Її члени гуртували поборників української ідеї. були створені невеликі бібліотеки, показували невеликі вистави , проте польська влада в скорому часі їх ліквідувала.
У 1923 році на центральних вулицях Каменя були прокладені дерев'яні тротуари, котрі слугували до 1928 року;, пізніше вулиці почали брукувати, що й нині слугує людям.[10]
1 січня 1927 року сільська Камінь-Каширська гміна отримала бюджетний статус міської гміни[9].
Політичні репресії польської влади, національні та соціальні гноблення викликали опір у населення. Поліція доповідала що на початку 30 - х рр. в селах діють озброєні банди селян, з якими боролася поліція. все це поглиблювало прірву між корінною нацією та поляками котрі обіймали чиновницькі посади, повний штат поліції, суду, майже всі вчителі. Половину міста налічувала єврейська община
Центром міста була торгова площа: її назва відповідала призначенню - Ринок. Тут знаходилися крамниці, аптеки, гуртівні, пекарні, більярдні, торгували зерном, м'ясом, рибою, худобою, деревом, керосином, будівельними матеріалами. Джерельну воду із свердловини, що знаходилась на місці будиночка, якого сучасники називають "водокачка" продавали по одному грошу за відро.
З 1937 року по 1939 рік на міській площі Ринок усією громадою міста і навколишніх сіл зводились "Дім людовий" (будинок культури) що й сьогодні виконую покладені на нього функцію. В цей же ж час зводяться інші різні міські будівлі що слугують містянам і дотепер. Будинок в якому нині знаходиться Будинок дитячої творчості та музей, був зведений в кінці 30- х років ХХ ст. і призначався для лікарні. Завершилось будівництво після німецької окупації; тоді в ньому розмістилася військова адміністрація. Після війни там було педагогічне училище, пізніше - середня школо, райвно.[10]
Друга світова війна розпочалася 1 вересня 1939 року нападом Німеччини на Польщу, того ж дня, розпочалася мобілізація на фронт як поляків так і українських юнаків. 17 вересня СРСР оголосила війну Польщі, а 22 вересня частини 15 стрілецького корпусу ввійшли вже до міста. Після чого 22 жовтня, у м. Білосток, провели офіційне приєднання до Білоруської РСР, представником від міста була М.І.Островська (Шпанчук). Згодом через позицію населення, національно - патріотичних кіл змусила владу провести часткове розмежування кордонів між Українською та Білоруськими РСР і внести зміни в адміністративно - територіальний поділ. Так 4 грудня 1939 року м. Камінь - Каширський віднесли до українських земель. 27 січня 1940 року його визнано центром однойменного повіту у новоствореній Волинській області. Згодом назву "повіт змінили на "район".
Червень 1941 року увійшли трагічними подіями. Німеччина оголосила війну Радянському Союзу, літаки бомбили місто, пошкодивши зокрема стіну Будинку культури у центрі Каменя, ще декілька будинків постраждало. НКВД в перші дні вбили 18 місцевих жителів, їх позбавили життя без суду , мотивуючи що ті не вчасно прибули на мобілізаційний пункт.
29 червня німецькі частини вступили в місто та почали створювати свою адміністрацію місто було центром Камінь-Каширської округи. Із краю в Німеччину вивозили не тільки продовольство і сировину, а й людські ресурси. З району було вивезено 195 осіб. Також виловлювали колишніх військовослужбовців, колишніх працівників установ багато кого з них було розстріляно.
З 1941 по 1943 роки у місті масово винищували євреїв, після війни перестала існувати єврейська громада. Ще у 1648 році тут було 12 єврейських домів, проживало близько 100 осіб. У кінці ХІХ ст. У Камінь - Каширському євреї становили 57 відсотків від усього населення. Майже половину міста вони складали і в довоєнний час. У 1940 році навіть функціонувала загальноосвітня єврейська школа. Перший розстріл відбувся у 27 серпня 1941 року тоді в братську могилу лягло понад 100 чоловік - євреї та військовополонені. У центрі міста створили гетто, спорудили дерев'яну двохметрову загорожу, над якою намотали кілька рядів колючого дроту. Із містечка і навколишніх сіл сюди звозили єврейські сім'ї і закривали їх у бараках. За літо 1942 року їх назбиралося понад 600 осіб. Наступний масовий розстріл відбувся 10 серпня 1942 року приблизна кількість страчених 1700 осіб, серед них знаходились 150 циганів яких до ям підводили цілими таборами. 2 листопада 1942 року розстріляно 815 осіб. Були і інші розстріли, загалом винищуючи євреїв як народ.
Дивлячись на такі звірства народ йшов у підпілля до радянських партизан( керував М. Коніщук), або ж до українських повстанців (керував М. Ковтюк, Ю. Стельмащук). З літа 1943 року німці вже не контролювали половина сіл району. У ніч з 19 на 20 серпня 1943 року українськи повстанці відтіснили німецький гарнізон котрі швидко відступили. Більше місяця містом управляли українські повстанці. Адміністрацію очолював Устим Кузьменко. В кінці вересня місто оточили радянські партизани О.Федорова і атакували місто, українські повстанці змушені були відступати. Надалі місто переходило з рук в руки декілька разів поки 12 березня 1944 року не ввійшли війська червоної армії.[4]
У 1991 році на Всеукраїнському референдумі на підтвердження Акта проголошення незалежності України за незалежність держави проголосувало 94,2 % мешканців району. У 1991 році район віднесено до зони гарантованого добровільного відселення (категорія III) постраждалих внаслідок аварії на ЧАЕС.
У 1996 році рішенням сесії міської ради народних депутатів від 14 вересня 1996 року затверджено проєкт герба, прапора і печатки міста Каменя-Каширського.
Населення 12 477 мешканців на 2022 рік.
Національність | % | Належна мова | % |
---|---|---|---|
українці | 98,71% | українська | 99,11% |
росіяни | 0,96% | російська | 0,77% |
На території міста є дві загальноосвітні школи.
Камінь - Каширське ВПУ[11]
Праславні християни (ПЦУ, УПЦ МП)
Адвентисти Сьомого дня
Євангельські християни Баптисти
Римо католицька церква
Свідки Єгови
Християни віри Євангельської
У центрі Каменя-Каширського — залишки давнього городища «Замок», розташованого на правому березі річки Цир. У 1987—1988 роках археологічні дослідження на території городища проводила експедиція Волинського краєзнавчого музею під керівництвом Панишка Сергія Дмитровича.
У місті є кілька пам'ятників та меморіальний комплекс на честь воїнів Радянської армії. Серед пам'ятників — загиблим євреям Камінь-Каширського гетто, загиблим мешканцям Камінь-Каширщини в Афганістані.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.