Loading AI tools
великий князь московський З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Іва́н Вас́ильович на прізвисько Гро́зний або Іва́н IV (рос. Иван (Иоанн) Грозный; 25 серпня 1530, с. Коломенське поблизу Москви — 18 (28) березня 1584, Москва) — великий князь московський з 1533 р., перший московський цар з 1547 року. Походив з роду Калитовичів, молодшої гілки роду Юрійовичів. Син великого князя московського Василя III та Олени Василівни Глинської, яка походила з українсько-литовського роду Глинських, нащадків темника Мамая. Увійшов в історію Росії як дуже суперечлива особистість: з одного боку — як жорстокий тиран і людина з хворобливою психікою[4], а з іншого — як реформатор і публіцист, автор літературних «послань» до різних діячів[5]. У сучасній Російській Федерації вважається національним героєм[6][7][8][сумнівно ].
Іван Васильович (Грозний) рос. Іѡа́ннъ Васи́лїевичъ | ||||
![]() | ||||
![]() | ||||
| ||||
---|---|---|---|---|
16 січня 1547 — 28 березня 1584 | ||||
(під іменем Іоанн І) | ||||
Коронація: | самопроголошення 15 січня 1547 | |||
Попередник: | титул започатковано | |||
Спадкоємець: | Симеон Бекбулатович (1575-1576) та Федір Іванович (1552-1553); Володимир Андрійович (1553-1554); Іван Іванович (1554-1581); Федір Іванович(з 1581) | |||
Наступник: | Симеон Бекбулатович та Федір Іванович | |||
| ||||
3 грудня 1533 — 16 січня 1547 | ||||
(під іменем Іоанн IV) | ||||
Регент: | Олена Глинська (1533-1538) | |||
Попередник: | Василій III | |||
Наступник: | він же як Московський цар; Симеон Бекбулатович (номінально) як Великий князь всієї Русі (1575-1576) | |||
Ім'я при народженні: | рос. Иван Васильевич | |||
Народження: |
25 серпня 1530 с. Коломенське поблизу Москви | |||
Смерть: |
18 березня (28 березня) 1584 (53 роки) Москва | |||
Причина смерті: | інтоксикація[d] | |||
Поховання: | Архангельський собор | |||
Країна: | Велике князівство Московське і Московське царство | |||
Релігія: | схизматик | |||
Рід: | Калитовичі (Юрійовичі) | |||
Батько: | Василь III | |||
Мати: | Олена Глинська | |||
Шлюб: |
| |||
Діти: | Дмитро, Іван Іванович, Федір, Василь, Дмитро Углицький, Анна, Марія, Євдокія | |||
За правління Івана Грозного почали скликати Земські собори, укладений Судебник 1550 року. Проведені реформи суду та управління, зокрема впроваджені елементи самоврядування на місцевому рівні (губна, земська і інші реформи). Після зради князя Курбського запроваджена опричнина. При Іванові IV вперше встановлені торговельні зв'язки з Англією (1553)[9] та Голландією, заснована перша друкарня у Москві. Підкорені Казанське (1552) та Астраханське (1556) ханства. У 1558—1583 роках велася Лівонська війна за вихід до Балтійського моря і вперта боротьба проти протекторату кримського хана Девлет I Ґерая. Після перемоги у Молодинській битві (1572) Московська держава укріпила за собою права на Казанське та Астраханське ханства, а також розпочала загарбання Сибірського ханства (1581).
Номінально (з 4 грудня 1533 р. по 18 березня 1584) правив найдовше серед усіх російських монархів — 50 років та 105 днів.
Прізвисько «Грозний» дано йому тому, що у день його народження йшла гроза.
Титулувався як «Государ всієї Русі і великий князь володимирський, і московський, і новгородський, і псковський, і тверський, і пермський, і югорський, і болгарський, та інших».[10] Частковий (скорочений) його титул, який зазвичай цитують, звучить як: «великий князь Московський, Великий государ, Божою милістю цар і великий князь»[10] (послуговувався таким титулом з 16 січня 1547 р. до 18 березня 1584 р., крім 1575—1576 рр., коли «великим князем» був Симеон Бекбулатович).
Після смерті батька трирічний Іван залишився під опікою матері, яка була його регенткою. Проте замість того, аби за волею Василя ІІІ управляти країною при малолітньому княжичеві разом боярською Думою, куди входили брати покійного великого князя та двадцять бояр[11], велика княгиня наблизила до себе боярина Івана Телепнєва Овчину-Оболенського, котрий відтоді мав значний вплив на державні справи. Вона також провела ряд реформ (в тому числі грошову).
Княгиня Олена Глинська померла в ніч з 3 на 4 квітня 1538[12]. Її фаворит боярин Іван Телепнєв Овчина-Оболенський закінчив життя у в'язниці.
У 1538-1547 — до повноліття царевича — тривало боярське правління. Подальший розвиток боярського правління за усталеним поглядом відбувався за такою схемою: до влади прийшли бояри Шуйські (1538-1540), потім їх змінив «уряд» І. Ф. Бєльського (1540–1542), але палацовий переворот у січні 1542 знову привів до влади Шуйських (1542–1543), потім при владі були Кубенські (1544–1546), а в 1546–1547 — бояри Глинські[13].
Іван зростав в умовах палацових переворотів, боротьби за владу ворогуючих між собою боярських родів Шуйських та Бєльських. Вбивства, інтриги і насильство, що оточували його, сприяли розвитку його підозрілості, мстивості й жорстокості. Схильність знущатися над живими істотами проявилася в Івана вже в дитинстві, і щонайближчі схвалювали це.
У кінці грудня 1543 тринадцятилітній князь-сирота вперше показав свій норов — арештував одного із найвпливовіших бояр, князя Андрія Шуйського, та «велів його віддати псарям, і псарі взяша и убіша його, коли тягнули до тюрми». «І з того часу (зауважує літопис) почали бояри від государя страх мати»[14].
Одними із сильних юнацьких вражень царя були «велика пожежа» (див. Московська пожежа (1547)[ru]) і Московське повстання 1547. У вогні червневої пожежі загинуло 1 700 осіб. Тоді горів Кремль і різні церкви та монастирі[15]. До сімнадцятирічного віку Іван вже вчинив стільки страт і жорстокостей, що сприйняв спустошливу пожежу в Москві в 1547 як відплату за свої гріхи. У посланні до церковного собору 1551 р. він згадував: «Господь карав мене за гріхи то потопом, то мором, і все я не каявся; врешті-решт Бог послав великі пожежі: і ввійшов страх в душу мою, і трепет в кості мої, і збентежився дух мій»[16].
Столицею поповзли чутки, що в пожежі винні «лиходії» Глинські[15]. Після вбивства одного з них, родича царя, бунтівники з'явилися у селі Воробйовому, де сховався великий князь, і зажадали видачі інших Глинських. З великими труднощами вдалося умовити натовп розійтися, переконавши його, що їх у Воробйовому немає. Ледве небезпека минула, цар наказав заарештувати головних змовників і стратити їх.
Улюбленою ідеєю царя, усвідомленою вже в юності, стала думка про необмежену самодержавну владу. Ця ідея спиралася на створену за Василя III концепцію «Москви — Третього Риму», що стала ідеологічним підґрунтям московського самодержавства. Іван, зважаючи, що його бабуся по батькові Софія Палеолог була племінницею останнього візантійського імператора Костянтина ІХ Палеолога, вважав себе нащадком римських імператорів.
16 січня 1547 в Успенському соборі Московського Кремля відбулося урочисте вінчання на царство великого князя Івана IV. На нього були покладені знаки царської гідності: хрест Животворящого Дерева, барми і шапка Мономаха.
Самопроголошення Івана царем не вплинуло на визнання за ним цього титулу тогочасним світовим співтовариством: вже з 1554 р. титул «імператора» визнавався за Іваном IV протестантською Англією (королева Єлизавета[17]); 1562 р. царський титул Івана був підтверджений соборною грамотою константинопольського патріарха[18] ; з 1576 р. Іван визнавався царем «всєя Русі» імператором Священної Римської імперії Максиміліаном II[17]. І лише Польща та Велике князівство Литовське, а згодом і об'єднана Річ Посполита, ніколи так і не визнали за Іваном IV царського титулу[17] та іменували його великим князем.
Царський титул дозволяв зайняти поважнішу позицію у дипломатичних зносинах із Західною Європою. Великокнязівський титул перекладали як «принц» чи навіть «великий герцог». Титул же «цар» або зовсім не перекладали, або перекладали як «імператор». Московський самодержець тим самим ставав врівень з єдиним у Європі імператором Священної Римської імперії.
З 1549 правив разом з Вибраною радою (окольничий Олексій Адашев, митрополит Макарій, князь Андрій Курбський, протопоп Сильвестр). У тому ж 1549 засновано Посольський приказ, очолений Іваном Вісковатим; починає формуватися приказна система управління Московського царства.
Іван IV провів ряд реформ, спрямованих на централізацію держави: земську реформу, губну реформу, перебудову армії. У 1550 прийнято новий Судебник Івана IV. У 1549 скликано перший Земський собор, 1551 — Стоглавий собор, що прийняв збірник рішень про церковне життя «Стоглав»[19].
У 1550—1551 особисто брав участь у Казанських походах. У 1552 підкорено Казань[20], потім Астраханське ханство (1556), в залежність від московитського царя потрапили сибірський хан Єдигер і Ногай Великий.
З 1553 встановлюються торговельні відносини з Англією (див.: Московська торговельна компанія).
У 1558 розпочав Лівонську війну за узбережжя Балтійського моря. Спочатку військові дії розвивалися успішно для Московії. До 1560 армія Лівонського ордена була остаточно розгромлена, а сам Орден перестав існувати.
Тим часом у внутрішньому становищі країни відбулися серйозні зміни. Близько 1560 цар порвав з діячами Вибраної ради і наклав на них різні опали; особливо жорстоким до боярства цар став після несподіваної смерті цариці Анастасії (7/20 серпня 1560), підозрюючи, що її отруїли[21]. На думку деяких істориків, Сильвестр і Адашев, розуміючи, що Лівонська війна не обіцяє Московії успіху, безуспішно радили царю піти на угоду з ворогом. У 1563 московські війська заволоділи Полоцьком, на той час великою литовською фортецею. Цар особливо пишався цією перемогою, здобутою вже після розриву з Вибраною радою. Проте вже в 1564 Московія зазнала серйозної поразки. Цар став шукати «винних», почалися опали і страти.
Іван IV дедалі більше переймався думкою про встановлення особистої диктатури. У 1565 він оголосив про введення в країні опричнини. Країна ділилася на дві частини: території, що не входили до опричнини, називалися Земщина, кожен опричник приносив клятву на вірність цареві і зобов'язувався не спілкуватися з земськими. Опричники вдягалися в чорний одяг, подібний до чернечого. Кінні опричники мали особливі знаки відмінності, до сідел чіплялися похмурі символи епохи: мітла — щоб вимітати зраду, і собачі голови — щоб вигризати зраду. За допомогою опричників, які були звільнені від судової відповідальності, Іван IV насильно конфісковував боярські вотчини, передаючи їх дворянам-опричникам. Страти і опали супроводжувалися терором і розбоєм серед населення. Значною подією опричнини був новгородський погром у січні-лютому 1570, приводом до якого стала підозра у бажанні Новгорода відійти до Литви. Цар особисто керував походом. Були пограбовані всі міста на шляху від Москви до Новгорода. Під час цього походу в грудні 1569 Малюта Скуратов задушив у тверському Отрочому монастирі митрополита Пилипа, що намагався протистояти царю. Вважається, що число жертв у Новгороді, де тоді проживало не більше 30 тисяч осіб, досягло 10-15 тисяч.
Більшість істориків вважають, що в 1572 цар скасував опричнину. Свою роль відіграв напад на Москву в 1571 кримського хана Девлет-Гірея, що його опричницьке військо не змогло зупинити; були підпалені будівлі, вогонь перекинувся на Китай-город і Кремль.
У 1574 вдався до дивних дій — зрікся титулу царя-спадкоємця візантійського[23] і звів на нього Симеона Бекбулатовича, що пробув царем Московії та великим князем всієї Русі 11 місяців. Грозний у цей час оселився у скромній будівлі на Петрівці. У своїх посланнях Симеону Іван Грозний дотримувався пройнятих приниженнями формул звернень підданого до царя:«Государю великому князю Семиону Бекбулатовичю всеа Русии Иванец Васильев с своими детишками, с Ыванцом да с Федорцом, челом бьют»[24]. Фактично правителем держави залишався Іван Васильович, що потім повернувся на трон, а царя Симеона жалував великим князем Тверським. Причиною зміщення Симеона було названо «свавілля», який вчинив Бекбулатович, і полягало в тому, що він наказав знищити всі документи, на підставі яких церква володіла землями. За версією Акуніна цей «політичний маскарад» був організований як махінація, щоб відібрати землі церкви.[25]
Поділ країни згубно позначився на економіці держави. Величезне число земель було зруйноване і спустошене. У 1581, з метою запобігти запустінню земель, Іван запровадив заповідні літа — тимчасову заборону селянам йти від своїх господарів у Юріїв день, що сприяло утвердженню в Московії кріпацтва. Лівонська війна завершилася повною невдачею і втратою земель, що належали Московській державі. Об'єктивні підсумки царювання Іван Грозний міг побачити вже за життя: це був провал усіх внутрішньо- та зовнішньополітичних починань. З 1578 цар перестав страчувати. Майже в цей же час він наказав скласти синодики (поминальні списки) страчених і розіслати по монастирях вклади на поминання їх душ; у заповіті 1579 р. каявся у скоєному.
Періоди покаяння і молитви змінювалися страшними нападами люті. Під час одного з таких нападів 9 листопада 1581 в Олександрівській слободі цар випадково поранив свого сина Івана Івановича, потрапивши палицею із залізним наконечником йому в скроню, а через 11 днів той помер[26]. Смерть спадкоємця привела царя у відчай, оскільки інший його син, Федір Іванович, був нездатний керувати країною. Іван Грозний відправив у монастир великий внесок на поминання душі сина, навіть сам думав піти у монастир.
Іван IV Грозний попросив миру в короля Польщі Стефана Баторія за посередництва Папи Урбана VII,[27][28] в результаті перемовин була підписана Ям-Запольська угода.
Помер через затяжні хвороби (сифіліс, остеофіти) 18 березня 1584 за грою в шахи з князем Богданом Бельським (зятем Малюти Скуратова).
Сучасник Грозного лютеранський пастор Павло Одерборн (? — 1608) у написаному ним з розповідей німців, що були на службі або в полоні московського царя, політичному памфлеті «Життя Іоанна Васильовича, великого князя Московії» (1585 р.), характеризуючи абсолютистські московські порядки тих часів, писав, що государя, рівного Грозному за тиранією, за авторитетом, за силою влади, він не знав серед його сусідів[29]. Подібні спостереження зауважують у своїх творах і інші сучасники Івана (Йоганн Таубе і Елерт Крузе[30], Генріх Штаден[31], Альберт Шліхтінг[32], Джильс Флетчер[33] та ін.).
Джильс Флетчер, мемуари якого в Російській імперії довгий час не хотіли видавати через критично правдиве зображення московського політичного побуту, писав, що «Спосіб правління у них (московитів) вельми схожий до турецького, якому вони, очевидно намагаються наслідувати, наскільки це можливо по становищу своєї країни і в міру їх здібностей в справах політичних» (гл. 7[34]). В історичній та історико-правовій літературі навіть існує думка, що "Реформи Івана IV були спрямовані на перетворення Московії за взірцем наймогутнішої держави того часу — Османської імперії. Проєкт Івана Пересвєтова[35] містив лише ідею цих реформ. Сама ідея порхала в повітрі досить давно, і перші кроки до її втілення були вжиті ще Іваном ІІІ. Однак реформи не зводились лише до простого переймання турецьких порядків. В їх перебігу мали місце інновації і відступи від взірця, як було, наприклад, з вимірюванням земель і виплатами поміщикам додаткового жалування. … Реформи Івана IV перетворювали Московію в «східну державу»[36]. Під впливом східних традицій в Московському царстві навіть сформувався культ поклоніння грізному цареві як богу[37].
Як зауважував М. Костомаров, «своє прізвисько „Грозний“ Іван IV здобув перш за все як тиран і деспот, котрий з'їдається сумнівами і підозрілістю …. <Грозний> все життя знаходився під впливом то тих, то інших, … (причому дуже часто впливати на тирана було найвірнішим засобом бути з часом ним же й замученим)»[38]. «Несамовитим тираном» називав Івана Грозного К. Ф. Рилєєв[39].
Іван IV увійшов в історію не лише як тиран. Він був одним з найосвіченіших людей свого часу, мав феноменальну пам'ять, богословську ерудицію. Він автор численних послань (в тому числі до князя Курбського), музики і тексту служби свята Володимирської Богоматері, канону Архангелу Михаїлу. Цар сприяв організації книгодрукування в Москві і будівництва храму Василя Блаженного на Красній площі. На початку 2000-х рр. навіть обговорювалася ідея канонізації царя[40], однак вона зустріла спротив тодішнього патріарха Московського і Всєя Русі Алексія II з огляду на те, що від царя постраждало багато церковників, в тому числі митрополит Пилип II (Количев)[41]. Сам Алексій II назвав намагання прихильників канонізації Івана Грозного канонізувати царя "спробами псевдоревнителів Православ'я канонізувати тиранів і авантюристів[42].
![]() |
![]() |
![]() |
![]() | |||
Цар Іван Грозний. Худ. В. М. Васнецов (1897) | Іван Грозний у монастирі. Худ. В. Г. Шварц (XIX ст.) | Митрополит перед кончиною Івана Грозного посвячує його в схиму. Худ. П. І. Геллер (не пізніше 1886) | Смерть Івана Грозного. Худ. І. Я. Білібін (1935) |
Правління Івана Грозного відбувалось війною проти свого народу, державним терором, використовуваним виключно для зміцнення особистої влади, а це, в свою чергу, впливало на моральну атмосферу в суспільстві. Існуюча суспільна мораль розкладалась легкістю розправи над людиною. Все це наклало серйозний відбиток на подальшу російську історію[43]. Політика терору, що проводилася Іваном Грозним, призвела до подій смутного часу і зміни правлячої династії в Московії.
Точно невідома кількість дружин Івана Грозного, але, ймовірно, він був одружений вісім разів[46] (а якщо не брати до уваги його одноденний шлюб з княгинею Марією Долгорукою, то сім). Не рахуючи дітей, померлих у дитинстві, мав трьох синів. Від першого шлюбу з Анастасією Захар'їною-Кошкіною народилося двоє синів, Іван і Федір. Другою дружиною була дочка Кабардинського князя Марія Темрюківна. Третьою — Марфа Собакіна, несподівано померла через три тижні після весілля. За церковними правилами одружитися більше трьох разів заборонялося. У травні 1572 був скликаний церковний собор, щоб дозволити четвертий шлюб — з Анною Колтовською. Але в тому ж році вона була пострижена в черниці. П'ятою дружиною стала в 1575 Анна Васильчикова, померла в 1579, шостий, ймовірно, Василина Мелентьєва. Останній шлюб був укладений восени 1580 з Марією Нагою. 19 листопада 1582 народився третій син царя — Дмитро Іванович, який загинув у 1591 в Угличі.
№ | Ім'я | Дата народж. | Весілля | Припинення шлюбу | Смерть | Діти | Портрет |
---|---|---|---|---|---|---|---|
1 | Анастасія Романівна Захар'їна-Юрьєва | 1530/2 | 3 лютого 1547 року | 7 серпня 1560 | Численні, з них дорослі: Іван та Федір |
![]() | |
2 | Марія Темрюківна (Кученей), княжна Черкеська |
1545/1546 | 21 серпня 1561 | 6 вересня 1569 | Син, помер немовлям | ![]() | |
3 | Марфа Василівна Собакіна | ? | 28 жовтня 1571 Олександрова Слобода |
13 листопада 1571 | не було | ||
4 | Анна Олексіївна Колтовська (Анна Іванівна, інокиня Дарія) |
? | після 28 квітня — травень 1572 | вересень 1572 | 5 квітня 1626 | не було | ![]() |
? | Марія Долгорукая | ? | 1573 (?) | 1573 (?) | Існування її визнається не всіма істориками | не було | ![]() |
(5) | Анна Григорівна Васильчикова | ? | вересень 1574 — серпень 1575 (найімовірніше, січень 1575) Олександрова Слобода |
літо 1575/6 | кінець 1576 — січень 1577 | не було | ![]() |
(-/6) | Василіса Мелентіївна | ? | 1575 (?) | до 1 травня 1577 (?) | не пізніше 1578/79 (?) | не було | ![]() |
(6/7) | Марія Федорівна Нагая (інокиня Марфа) |
? | близько 6 вересня 1580[47] | 18 березня 1584 (смерть царя) |
1611 | Дмитрій Углицький | ![]() |
Окрім того, Іван IV безрезультатно сватався до англійської королеви Єлизавети та її племінниці, дочки лорда Генрі, Мері Гастінґс[48].
Постать Івана Грозного неодноразово привертала увагу літераторів, художників, скульпторів, кінематографістів та інших митців і використовувалась у народній творчості та масовій культурі (комп'ютерні ігри та ін.).
Десятки картин, присвячених Грозному та подіям його часу, які тісно з ним пов'язані, пензля таких митців як Ілля Рєпін, Віктор Васнєцов, Клавдій Лєбєдєв, Микола Нєврєв, В'ячеслав Шварц, Павло Плєшанов, Іван Білібін та ін.:
Понад десяток документальних та художніх фільмів (різних жанрів), серед них:[57]:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.