Мезозоик је једна од три геолошке ерефанерозојскогеона.[1][2] Подела времена на ере је почела са Ђованијем Ардуином у 18. веку, иако је оригинално име за данашњи мезозоик било „секундар“ (с тиме да је модерна ера била названа терцијар). Смештен између палеозоика и кенозоика, мезозоик значи „средњи живот", на грчком: Μεση (меси), Μεσαίο (месео) за средње и ΖΩΗ (зои) за живот. Често се зове „Доба средњег живота“ или „Доба диносауруса“, према фауни која је доминирала у то време.
Мезозоик је био време тектонске, климатске и еволуцијске активности. Континенти су се поступно мењали од стања међусобне повезаности према њиховој данашњој конфигурацији; ова подела је довела до специјације и других важних еволуцијских догађаја. Клима је била доста топла кроз цели период па је имала важну улогу при еволуцији и развоју нових животињских врста. Пред крај ере већ је постојала основа модерног живота.
Након палеозоика, мезозоик је трајао отприлике 180 милиона година: од око пре 251 милиона година до почетка кенозоика пре 65 Ма. Овај временски оквир је подељен у три геолошке периоде. Од најстаријег према најмлађем:
Доња (тријаска) међа је дефинисана пермско-тријаским изумирањем, током кога је 90%-96% морских врста и око 70% копнених кичмењакаизумрло,[3] иако су те апроксимације доведене у питање, при чему неки палеонтолози процењују стварне бројке на нивоу од 81%.[4]. То се исто тако назива „Великим умирањем“ с обзиром да представља највеће масовно изумирање у историји Земље. Горња (кредна) међа је одређена Кредно-терцијарним (КТ) изумирањем,[5] за које се претпоставља да се десило након удара метеора који је створио кратер Чикшулуб на полуострву Јукатан. Око 50% свих родова је изумрло, укључујући све диносаурусе осим птица.
Тријас је углавном био сув, што је тренд који је био почео у касном карбону, те са јасним годишњим добима, поготово у унутрашњости Пангее.[8] Низак ниво мора је такође погодовао екстремним температурама. Вода делује као стабилизатор температуре због своје високе специфичне топлоте, и копно у близини великих водених маса, поготово океанских, има мање температурних варијација. С обзиром да је већина копна које је сачињавало Пангеу било удаљено од океана, температуре су се често драстично мењале, те се унутрашњост Пангее вероватно састојала од великих пустиња. Докази у облику црвених наслага и евапорита попут соли подржавају такав закључак.
Ниво мора је почео расти током јуре, вероватно због ширења океанског дна. Стварање нове коре испод површине је избацило океанску воду на 200 изнад данашњег нивоа, што је поплавило обална подручја. Надаље, Пангеа се почела раздвајати на мање целине, доводећи све више копна у додир с морем кроз стварање Тетиса. Температуре су настављале да расту, али су се стабилизовале. Влажност се такође повећала због близине воде, а пустиње су се повукле.
Клима у доба креде је мање позната, па је извор контроверзи. Делимично захваљујући већој количини угљен-диоксида у атмосфери, светски температурни градијент од севера до југа постао је готово раван: температуре су биле сличне на целој планети. Просечне температуре су такође биле знатно више него данас, око 10°C. У ствари, средином креде су океанске воде на екватору имале температуру од 20°C у дубоком океану, што их је можда учинило непогодним за живот, а копно близу екватора је могло бити пустиња без обзира на близину воде. Циркулација кисеоника у дубоком океану је такође можда била поремећена. Због тога су се велике количине органске материје акумулирале, јер се нису биле у стању распасти те су се временом наталожиле као „црни шејл“.[9][10]
Сви подаци, међутим, не подржавају горенаведене хипотезе. Чак и уз велику топлоту, температурне флуктуације требало је да буду довољне да се задрже поларне капе и ледници, али не постоје докази ни за једно ни за друго. Квантитативни модели такође нису успели да реконструишу равнину температурног градијента у креди.
Реплика диносауруса Tirannosaurus rex
Изумирање готово свих животињских врста на крају пермске периоде је створило услове за радијацију многих нових облика живота. То се посебно односи на изумирање крупних динокефалнихбиљоједа и месождера који су иза себе оставили празне еколошке нише. Неки од њих су преживели цинодонтидикинодонти, с тиме да су потоњи касније изумрли. животињским светом током мезозоика су, међутим, доминирали крупни архосаурскирептили који су се појавили неколико милиона година након пермског изумирања: диносауруси, птеросауруси, те морски рептили као ихтиосауруси, плезиосауруси и мосасауруси.
Климатске промене у касној јури и креди су донеле нове адаптивне радијације. Јура је представљала врхунац разноликости архосауруса, а тада су се појавиле прве птице и плацентални сисари. ангиосперме су своју радијацију имале почетком креде, прво у тропима, а равни температурни градијент им је омогућио да се прошире према половима. Пред крај креде ангиосперме су доминирале флором у многим подручјима, иако неки докази сугеришу да су биомасом доминирале цикаде и игличарке све до К-Т изумирања.
Неки тврде да су се инсекти диверсификовали с појавом ангиосперми јер је анатомија инсеката, посебно делови уста, погодна за цветнице. Међутим сви делови инсеката су били претходили ангиоспермама, а диверсификација се с доласком цветница успорила, па се може закључити да је њихова анатомија служила некој другој сврси.
Како су температуре у морима расле, тако су велике животиње раног мезозоика почеле нестајати док су мање животиње свих врста, укључујући гуштере, змије, а можда чак и претке примата међу сисарима еволуирале. К-Т изумирање је потврдило тај тренд. Велики архосауруси су изумрли, док су се птице и сисари наставили развијати, као што је и данас случај.
Мезозојска ера је била изузетно дуг временски период, за време ког је дошло до појаве, развоја и нестанка појединих врста живог света које су смењивале једна другу, тако да се може разликовати најмање шест узастопних еволутивних заједница или царстава копнених кичмењака (тетрапода). Ако се као критеријум за поделу узму велики биљождери, та царства или заједнице се могу поделити на:
Jones, Daniel (2003) [1917], Peter Roach; James Hartmann; Jane Setter, ур., English Pronouncing Dictionary, Cambridge: Cambridge University Press, ISBN978-3-12-539683-8
Benton M J (2005). „Chapter 8: Life's Biggest Challenge”. When life nearly died: the greatest mass extinction of all time. London: Thames & Hudson. ISBN978-0-500-28573-2.
Hughes, T. (август 1975). „The case for creation of the North Pacific Ocean during the Mesozoic Era”. Palaeogeography, Palaeoclimatology, Palaeoecology. 18 (1): 1—43. Bibcode:1975PPP....18....1H. doi:10.1016/0031-0182(75)90015-2.CS1 одржавање: Формат датума (веза)
Preto, N.; Kustatscher, E.; Wignall, P.B. (2010). „Triassic climates – State of the art and perspectives”. Palaeogeography, Palaeoclimatology, Palaeoecology. 290 (1–4): 1—10. Bibcode:2010PPP...290....1P. doi:10.1016/j.palaeo.2010.03.015.
Collette, J. H.; Gass, K. C.; Hagadorn, J. W. (2012). „Protichnites eremita unshelled? Experimental model-based neoichnology and new evidence for a euthycarcinoid affinity for this ichnospecies”. Journal of Paleontology. 86 (3): 442—454. S2CID129234373. doi:10.1666/11-056.1.
Peng, S.; Babcock, L.E.; Cooper, R.A. (2012). „The Cambrian Period”(PDF). The Geologic Time Scale. Архивирано из оригинала(PDF) 12. 02. 2015. г. Приступљено 25. 02. 2021.
Yochelson, E. L.; Fedonkin, M. A. (1993). „Paleobiology of Climactichnites, and Enigmatic Late Cambrian Fossil”. Smithsonian Contributions to Paleobiology. 74 (74): 1—74. doi:10.5479/si.00810266.74.1.
Emiliani, Cesare. (1992). Planet Earth: Cosmology, Geology, & the Evolution of Life & the Environment. Cambridge University Press. (Paperback Edition 0-521-40949-7)
Mikulic, DG, DEG Briggs, and J Kluessendorf. 1985. A new exceptionally preserved biota from the Lower Silurian of Wisconsin, USA. Philosophical Transactions of the Royal Society of London, 311B:75-86.
Heckel, P.H. (2008). „Pennsylvanian cyclothems in Midcontinent North America as far-field effects of waxing and waning of Gondwana ice sheets”. Resolving the Late Paleozoic Ice Age in Time and Space:Geological Society of America Special Paper. 441: 275—289. ISBN978-0-8137-2441-6. doi:10.1130/2008.2441(19).
Hogan, C. Michael (2010). „Fern”. Encyclopedia of Earth. Washington, DC: National council for Science and the Environment. Архивирано из оригинала 9. 11. 2011. г.CS1 одржавање: Формат датума (веза)
Martin, R. Aidan. „A Golden Age of Sharks”. Biology of Sharks and Rays | ReefQuest Centre for Shark Research. Архивирано из оригинала 2008-05-22. г. Приступљено 2008-06-23.
Menning, M.; Alekseev, A.S.; Chuvashov, B.I.; Davydov, V.I.; Devuyst, F.X.; Forke, H.C.; Grunt, T.A.; . (2006). „Global time scale and regional stratigraphic reference scales of Central and West Europe, East Europe, Tethys, South China, and North America as used in the Devonian–Carboniferous–Permian Correlation Chart 2003 (DCP 2003)”. Palaeogeography, Palaeoclimatology, Palaeoecology. 240 (1–2): 318–372. Bibcode:2006PPP...240..318M. doi:10.1016/j.palaeo.2006.03.058.