From Wikipedia, the free encyclopedia
Humbert (latinsko Humbertus Cardinalis, Humbertus de Silva Candida, Humbertus Siciliae, Humbertus Sylvae Candidae, Humbertus de Silva Candida, Humbertus Burgundus; francosko Humbert de Moyenmoutier, Hubert de Moyenmoutier; nemško Humbert von Silva Candida; angleško Humbert of Moyen Moutier, Humbert of Moyenmoutier) je znani menih benediktinske opatije Moyenmoutier[4], škof, kardinal in knjižničar Rimske Cerkve; *okoli 1000 v Burgundiji. Svojo cerkveno kariero je začel v Rimu po papeških volitvah 1049, ko so izvolili tulskega škofa, Bruna von Egisheim-Dagsburg, pranečaka svetorimskega cesarja Konrada II., za papeža Leona IX.; * Rim, 5. maja 1061.
Kardinal Humbert OSB | |
---|---|
kardinal-škof (primestna škofija Porto-Sancta Rufina /De Silva Candida/)[1] | |
![]() Po tej razpravi je prišlo do izobčenja med Carigradom in Rimom (1054-1965) | |
Redovi | |
Povzdignjen v kardinala | 1051 Leon IX. |
Položaj | kardinal-škof (podmestna škofija Porto-Santa Rufina /De Silva Candida/) |
Osebni podatki | |
Rojstvo | Humbert de Moyenmoutier cca. 1000 Lotaringija |
Smrt | 5. maj 1061[2][3] Rim |
Pokopan | Lateran |
Narodnost | Francoz |
Vera | katoličan |
Poklic | duhovnik redovnik teolog pisatelj |
Alma mater | Moyenmoutier |
Catholic-hierarchy.org |
Ko je bil Humbert star 15 let, so ga starši dali v opatijo Moyenmoutier v Loreni kot pripravnika za meniško življenje po pravilu svetega Benedikta [6][7] Ko je dosegel predpisano starost, je vstopil v red in so ga kmalu somenihi izbrali za opata samostana. Spoprijateljil se je z Brunom, tulskim škofom, ki je pozneje postal papež Leon IX.; 1048 ga je vzel s seboj v Rim, da bi prisostvoval pri njegovi izvolitvi.[8]
Papež Leon IX. je prestavil Humberta iz Lotaringije na Sicilijo, da bi tam oznanjal evangelij po odhodu poraženih Saracenov, ter ga posvetil v začetku leta 1050 za nadškofa v Palermu. (To ni isti Humbert kot tisti, ki ga je isti papež prestavil iz Francije, da bi ga postavil za opata v Subiacu 1052.) Seveda pa so normanski gospodarji otoka preprečili njegovo izkrcanje tam. Namesto tega položaja ga je papež kmalu nato imenoval za kardinala-škofa pri Silva Candida, oziroma kardinala-škofa pri Santa Rufina naslednjega leta. On je bil prvi Francoz, ki je postal kardinal. Na tem mestu ga je 1065 nasledil Nicodemus [9][10] Poleg Huga od Remiremonta, Friderika od Lotaringije in Hildebranda – poznejšega Gregorja VII. – je bil Leonov najbližji sodelavec.
Pod Leonom je postal Humbert papeški tajnik (tako veljavo je imel kot knjižničar); na obisku Apulije je dobil od Janeza, škofa v Traniju, pismo, ki ga je pisal ohridski nadškof Lev (1037-1056) in v njem obsoja zahodne obrede in navade. V grščini napisano zadevo je prevedel v latinščino in jo dal papežu, ki je ukazal, naj napiše odgovor. Papež Leon je torej poslal v Carigrad kot svoje legate kardinala Humberta, amalfijskega nadškofa Petra in kardinala-diakona Friderika, ki je bil kancler svete Rimske Cerkve in brat lotarinškega vojvoda Gotfrida (Gotifredo), da bi izgladili prepire in nesporazume, ki so se nakopičili v teh časih med latinsko in grško Cerkvijo; končali pa so se žal z objokovanja vrednim razkolom.[11]
Zaradi njegovega dobrega poznavanja grščine in okoliščin ga je postavil papež na čelo zelo ugledne papeške delegacije, saj je Friderik Lotarinški pozneje postal papež Štefan IX.. V Carigradu naj bi se srečali z ekumenskim patriarhom Kerularijem na željo cesarja Konstantina (1042-1055), ki je delegacijo prisrčno sprejel – patriarh pa neprijazno. Medsebojni pogovori so zašli v slepo ulico in Grki so očitali Latincem vrsto zmot.
Za razsvetlitev razmer je treba povedati, da bi se v 10. stoletju še dalo kaj storiti za ohranitev cerkvene edinosti. Primat so pravoslavci teoretično še priznavali; še v 12. stoletju sta grška kanonista Zonaras in Balsamoni priznavala, da je papež višji kakor carigrajski patriarh. A žalostne rimske razmere niso mogle ugodno vplivati na Vzhod, ki je vedno bolj dozoreval za razkol. Mihael Kerularij ga je 1054. brez posebnega truda izvršil in pri tem ni bil orodje državne oblasti, ampak sam je bil tako slavohlepen in oblasten, da je hotel celo cesarja podvreči svoji oblasti [12]
Pogovori so se nehali po razpravi z nasprotnikom edinosti, menihom Niketom Stetatom (Niketas Stethatos) v samostanu Studiu 24. junija.[13] Zato je Humbert 16. julija 1054 - med slovesnim bogoslužjem v stolni cerkvi Hagija Sofija – položil na oltar bulo o izobčenju, ki jo je sam sestavil.
Mnogi zgodovinarji spodbijajo vrednost te bule, kakor tudi zakonitost izobčenja, saj ga ni niti zapovedal niti izrekel kak papež. Leon IX. je bil že davno mrtev, saj je vladal od 12. februarja 1049 do 19. aprila 1054; njegov naslednik Viktor II. pa še ni bil izvoljen. Izvolili so ga po leto dni trajajoči sedisvakanci šele leto dni kasneje in je papeževal od 13. aprila 1055 do 28. julija 1057. Sam dogodek torej ni imel cerkveno-pravne podlage, saj niti Humbert niti Mihael nista mogla vedeti, da je papež (ki naj bi izobčeval in bil izobčen), bil že tri mesece v grobu.[14] Nasprotnikom edinosti pa je poslužil dogodek kot pretveza, da so ga postavili kot mejnik za nenaravno stanje ločenosti med kristjani - vzhodni razkol; ta ločitev žal traja vse do danes. Seveda moramo upoštevati, da je ta najdaljši razkol bil samo posledica številnih krajših razkolov, ki so skupaj do tedaj trajali skoraj 300 let od osnutka mesta Carigrada (Constantinopolis – leta 330) do usodnega leta 1054, torej kar tretjino celotnega obdobja.
Še istega meseca je Humbertovo izobčenje podkrepilo podobno dejanje Kerularija (ali Cerularija), ki je že 24. julija sklical sinodo, na kateri je izobčil delegacijo in »tiste, ki za njo stojijo«. Takrat pa so papeževi odposlanci že odpotovali iz Carigrada.[15][16][17]
Odnosi med Rimom in Carigradom so se na verskem področju sčasoma zaostrili, zlasti takrat, ko je dal patriarh Kerularij [18] z diptihov (molitvenih tablic) zbrisati papeževo ime, kar je pomenilo dejansko ločitev. Na vojaško-političnem področju sta se Bizanc in Rim skušala povezati v skupni borbi proti Normanom, vendar so zavezniki papeža Leona pustili na cedilu v odločilni bitki pri Civitatah 1053. Sovraštvo Grkov se je še stopnjevalo, ko so zvedeli, da se je papež pobotal z Normani, njihovimi najnevarnejšimi nasprotniki.
Ko je Kerularij 24. julija 1054 izobčil papeške poslance, je očital rimski Cerkvi kar 28 »zmot«, ki pa so bile večinoma le upravičene liturgične in disciplinske razlike ali sad predsodkov.
Kako je moglo priti do tako ostrega patriarhovega odgovora, bomo lažje razumeli, če pogledamo v Humbertovo bulo; kljub začetnemu pomirljivemu tonu izbruhne tudi on v hude očitke:
Katoliška Cerkev se ni nikoli mogla pomiriti z razkolom. V zadnjem času je okrepila prizadevanje za zbližanje med kristjani zlasti pod svetim papežem Janezom XXIII., ki je želel dati poudarek na dejstva, ki nas zbližujejo in ne na ločnice; na koncil so bili na primer kot opazovalci povabljeni predstavniki vseh krščanskih skupnosti. Izobčenje iz leta 1054 je bilo v zvezi z dogajanji na vatikanskem koncilu - na zadnji dan sklepnega zasedanja, 7. decembra 1965 - medsebojno preklicano: istočasno v Rimu in Carigradu, ko sta to slovesno storila rimski papež Pavel VI. in carigrajski patriarh Atenagora. Kljub temu ponovnemu zedinjenju med katoliško in pravoslavno Cerkvijo stojijo na poti še vedno mnoge ovire in predsodki.[20][21]
Vsekakor pomeni velik korak v zbližanju srečanje med rimskim papežem Frančiškom in ruskim patriarhom Cirilom 12. februarja 2016 na Kubi, kjer sta podpisala tudi skupno izjavo.[22]
Na papeža Nikolaja sta močno vplivala njegova najbližja sodelavca Hildebrand in kardinal Humbert de Silva Candida.
Na Zahodu je vodil boj zlasti kardinal Humbert. Njegovo delovanje pa se je po papeževem naročilu raztegnilo tudi na Vzhod, kjer pa ni imel srečne roke. Imel je vodilno vlogo pri izobčenju 1054 v Carigradu. 1057 je – kot vatikanski knjižničar pri reformnem papežu Štefanu IX. – napisal obširno delo proti simoniji,[23] Libri tres adversus Simoniacos (Tri knjige zoper prekupčevalce s cerkvenimi službami (=simoniste)), ki so spodbudile začetek gibanja, ki je znano pod imenom gregorijanska reforma. 1058 je obtožil Henrika I. za simonijo in nasilje pri prodajanju škofij in opatij.[24] Menijo tudi, da je bil Humbert duhovni oče odloka o papeških volitvah In nomine Domini (1059), ki je določil, da sme papeža voliti le kardinalski zbor.[25]
Sicer je že prej poudarjal, soglasno s papežem Leonom IX., da so simonistična posvečenja neveljavna in da je simonija neke vrste krivoverstvo; zdaj pa je skušal razgaliti še njene vzroke in izhodišča. Vir vsega zla je videl v laični investituri [26], ki je odnos med duhovniki in laiki postavila na glavo. To je bilo uveljavljanje cezaropapizma na Zahodu in je bilo posebno vidno pri volitvah škofov: po starih cerkvenih normah so na metropolitov predlog škofa volili duhovniki; ljudstvo in svetni oblastniki so dali zgolj soglasje. Zdaj pa je škofa izbral svetni oblastnik, metropolit in duhovniki pa pri tem niso imeli praktično nobene besede – so postavitev pravzaprav le sprejeli na znanje. Na ta način je najpomembnejša služba v Cerkvi prišla v popolno odvisnost od laikov; zlo pa se je stopnjevalo s tem, da ti laiki navadno niso gledali, ali bodo od njih postavljeni škofje dobri oznanjevalci in vodniki božjega ljudstva, ampak jim je šlo bolj za to, da bodo v njih imeli koristne vazale. Humbert v svojih spisih ni nastopil zgolj proti neredu na tem področju. Z zahtevami, ki so jih podpirali tudi drugi pristaši reforme, je hotel doseči temeljito nravno prenovo Cerkve in njeno neodvisnost od svetne oblasti, popolno svobodo v delovanju. Z idejami, ki so postale vodilna misel prenove Cerkve, tako ni nastopil le proti zlorabam svojega časa, ampak proti religiozno političnemu sistemu zgodnjega srednjega veka sploh.[27]
Med papeževanjem Viktorja II. si je prizadeval vzpostaviti mir na Monte Cassinu, kjer je preprečil nastop službe že izvoljenemu opatu, ter omogočil 23. maja 1057 izvolitev Friderika Lotarinškega, ki je pozneje postal papež Štefan IX. predvsem zato, ker je sam Humbert zavrnil izvolitev. Štefan IX., njegov poslanski tovariš, ga je potem postavil za knjižničarja rimske Cerkve – kar je bilo enakovredno današnjemu državnemu tajniku. Libri tres adversus Simoniacos (Tri knjige zoper simoniste /prekupčevalce s cerkvenimi službami/) so pomagale začeti gibanje imenovano gregorijanska reforma. 1058 je obtožil Henrika I. za simonijo in nasilje pri prodajanju škofij in opatij.[29] Izvolitev Benedikta X. 4. aprila 1058 pa ga je prislilila, da se je umaknil na Monte Cassino, kjer je junija 1058 predsedoval izvolitvi novega opata Deziderija, prihodnjega papeža Viktorja III.. Z Nikolajem II. je kardinal Humbert zopet prevzel službo kanclerja in knjižničarja. 1059 beremo njegovo ime med podpisniki Lateranske sinode. Bil je tudi na sinodi v Melfiju, kjer so sklenili sporazum z Normani.[30] Humbert je bil tudi sestavljalec izbornega odloka iz 1059, ki zahteva, da lahko papeža voli le kardinalski zbor.[6] Po mnogih bogoslovnih razpravah se je lotil tudi Petra Damianija.[8]
Umrl je v Rimu dne 5. maja 1061.
Pokopali so ga v Lateranski baziliki.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.