From Wikipedia, the free encyclopedia
Hannah Arendtová (* 14. október 1906, Hannover, Nemecko – † 4. december 1975, New York, USA) bola nemecko-americká politologička a filozofka. Venovala sa širokému množstvu tém súvisiacich s politickou teóriou a je považovaná za jednu z najvýznamnejších politických teoretičiek 20. storočia. Bola žiačkou Edmunda Husserla, K. Jaspersa, R. Bultmanna a M. Heideggera. Spoluvydavateľka Kafkovho diela (1946 an.).
Hannah Arendtová | |
Západná filozofia Filozofia 20. storočia | |
![]() | |
Biografické údaje | |
---|---|
Meno | Hannah Arendtová |
Narodenie | 14. október 1906, Hannover, Nemecko |
Úmrtie | 4. december 1975 (69 rokov), New York USA |
Dielo | |
Škola/tradícia | fenomenológia |
Oblasť záujmu | politická teória, filozofia histórie, modernita |
Ovplyvnený
| |
Ovplyvnil
| |
Podpis | ![]() |
Odkazy | |
![]() | Hannah Arendtová (multimediálne súbory na commons) |
Hannah Arendtová sa narodila ako Johanna Cohn Arendt v Hannoveri. Pochádzala zo sekularizovanej židovskej rodiny zo strednej triedy. Jej otec zomrel, keď mala sedem rokov a vyrastala so svojou matkou Marthou Cohn Arendtovou. Arendtova strávila väčšinu jej mladosti v Königsbergu vo východnom Prusku. V rokoch 1924 až 1929 študovala na univerzite v Marburgu. Tu začal jej epizodický vzťah s filozofom Marti Heideggerom, ktorý trval až do jej smrti. V roku 1926 sa presťahovala do Heidelbergu, kde získala doktorát, pričom sa vo svojej práci venovala konceptu lásky u Svätého Augustína.[1] Pri práci ju viedol filozof Karl Jaspers.[2] V roku 1929 sa zosobášila s Güntherom Sternom, novinárom a filozofom. Keď sa v roku 1933 dostal k moci Adolf Hitler, Arendtova bola zatknutá a uväznená gestapom kvôli zhromažďovaniu antisemitských materiálov v Pruskej knižnici. Po prepustení emigrovala do Paríža.[1]
V Paríži pracovala pre židovské organizácie pomáhajúce židovským emigrantom.[1] V roku 1937 sa rozviedla so svojim prvým manželom.[2] V roku 1936 sa Arendtová zoznámila s komunistom Heinrichom Blücherom s ktorým sa v roku 1940 zosobášila. Vo francúzsku sa zoznámila a spriatelia s filozofmi Walterom Benjaminom a Raymondom Aronom.[3] Po vypuknutí vojny bola uväznená v detenčnom tábore v meste Gurs na juhozápade Francúzska. Spoločne utiekli z okupovaného Francúzska a emigrovali do USA.
Arendtovej kariéra verejnej intelektuálky začala v roku 1941 v New Yorku, kde písala články pre nemeckojazyčné židovské periodikum Aufbau. Po skončení vojny sa venovala zhromažďovaniu židovského kultúrneho dedičstva.[1]Venovala sa pritom aj dielu Franza Kafku.
V roku 1951 publikovala svoju významnú prácu Origins of Totalitarism, v ktorej dokazuje že fašizmus a stalinizmus zdieľajú intelektuálne a historické korene.[1]
V roku 1958 vyšla jej práca The Human Condition a v roku 1963 kniha On Revolution' v ktorej analyzuje inštitucionálne a kultúrne podmienky politickej slobody.[1]
Stala sa prvou ženou, ktorá bola menovaná za profesorku na univerzite v Princetone. Prispievala do periodík ako napríklad The New York Review of Books, Commonweal, Dissent a The New Yorker.[2]
V roku 1961 cestuje do Jeruzalemu na proces s Adolfom Eichmannom, vysokým dôstojníkom SS, ktorý spoluorganizoval množstvo aktivít súvisiacich s holokaustom. Jej reportáže vychádzali najprv v periodiku The New Yorker a potom v roku 1964 vyšli ako samostatná kniha pod názvom Eichmann in Jerusalem. Kniha vyvolala množstvo polemík a kontroverzií. Jej opis procesu sa stal najviac známym kvôli podtitulu a pojmu „banalita zla“. Kontroverzie vyvolali aj jej tvrdenia ohľadne konania židovských lídrov počas druhej svetovej vojny.
V rokoch 1963 – 1967 vyučovala na univerzite v Chicagu a v rokoch 1967 – 1975 na univerzite v New Yorku.
Zomrela v roku 1975 v New Yorku.[1]
Kniha, vďaka ktorej bola H. Arendtová uznaná ako významná politická mysliteľka, vyšla prvý krát v roku 1951 (orig. The Origins of Totalitarism) a čoskoro vzbudila značnú pozornosť. Dielo sa skladá z troch častí: Antisemitizmus, Imperializmus a Totalitarizmus. V prvej časti rekonštruuje vývoj antisemitizmu v 18. a 19. storočí. Všíma si počiatky antisemitizmu, postavenie Židov v európskej spoločnosti a veľkú pozornosť venuje taktiež Dreyfusovej afére. V druhej časti sa zaoberá rasizmom a imperializmom v 19. a začiatkom 20. storočia. Všíma si ekonomické vzťahy v kapitalistických spoločnostiach a rôzne formy rasizmu. V tretej časti skúma dve formy totalitnej vlády a to nacizmus a stalinizmus, pričom medzi nimi nachádza mnohé podobnosti. Všíma si otázky týkajúce sa más, totalitnej propagandy, organizácie, štátu a represie. Táto časť získala najviac pozornosti. Ako uvádza Arendtová v predhovore: „Antisemitizmus, imperializmus, totalitarizmus – jedno po druhom, s väčšou a väčšou brutalitou demonštrovali, že ľudská dôstojnosť potrebuje novú záruku, ktorú je možné nájsť iba v novom politickom princípe, v novom zákone na zemi, ktorého platnosť musí tento krát pochopiť celé ľudstvo, ktorého moc však musí zostať prísne obmedzená, zakorenená v novo definovaných územných entitách a nimi kontrolovaná.“[4]
Základnými rozmermi praktického života ako najhlbšej podmienenosti ľudskej existencie je práca, vyrábanie a konanie. Práca zodpovedá biologickej podmienenosti existencie ako telesnej, takže jej podmienkou je život sám; vo vyrábaní a zhotovovaní predmetov sa vyjavuje to, čím sa ľudská bytosť stavia proti svojej prírodnej a biologickej viazanosti. Vyrábaním vzniká oblasť protikladná oblasti prírodnej, je spredmetnením toho, čo je schopné pretrvať individuálny život: vyrábanie tak poukazuje na to, že k ľudskej existencii vždy patrí svet. Konanie je zakotvené v tom, že bytie človeka je zároveň spolubytím, teda zodpovedá faktu plurality. Konanie sa vždy odohráva ako vzťah medzi ľuďmi, je to činnosť verejná, v ktorej sa roztvára oblasť politického života.
Tieto tri základné rozmery ľudskej existencie chápe Arendtová ako prehĺbenie Heideggerových analýz starosti - sú teda podmienenosťou ľudskej existencie, ktorej základom je čas: práca je poukaz k minulosti a k situovanosti, vyrábanie a zhotovovanie vecí je rozmer prítomnosti, zatiaľ čo konaním sa človek ako bytosť politická otvára do budúcnosti - politická starosť je starosť o to, čo bude.
Základným zmyslom ľudského aktívneho života je premieňať to, čo je dané, na podmienky vlastnej existencie: čokoľvek sa v ľudskom svete vyjaví, stane sa vzápätí súčasťou ľudskej podmienenosti. Preto sa človek nestretáva s vecami ako cudzími, vonkajšími objektami, ale ako s tým, čo patrí do jeho života.
Politickosť je svojím pôvodným fenomenálnym obsahom pluralitou ľudí. V politickosti nesmie byť kvôli jej autenticite a integrite nijakým postupom odstránený moment odlišnosti, a to ani takými špekulatívnymi konštrukciami, ako je všeobecná vôľa. Politickosť konštituuje spoločenstvo tých, ktorí sú odlišní a odlišní zostanú. Nijaká jednota a zjednotenie množstva ľudí, ktoré si nezachováva rozličnosť ako svoj konštituujúci princíp, si nemôže robiť nárok na autenticky politický charakter.
K politickosti patrí význačný moment diferencie a diferencovanosti, a práve na tom sa zakladá jej autenticita a integrita. S týmto nevyhnutným momentom diferencie, s politickou úlohou diferencie, a teda zároveň s rôznymi mienkami súčasne sa pri zakladaní politických inštitúcii ráta v eminentnom prameni amerického politického myslenia - v súbore „The Federalist“. Ako to, čo je politicky spoločné, sa nechápe identita už zjednotených bytostí, ale to, na čom sa zjednotili bytosti odlišné a rôznorodé ako na tom, čo je im spoločné.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.