Această specie a fost descrisă și redenumită deseori de diferiți micologi.[5] Dar numai doi taxoni s-au menținut:
Unul este Pluteus atricapillus, descris în 1786 de micologul german August Batsch în lucrarea sa Elenchus Fungorum cu numele de gen Agaricus,[6] acesta fiind redicționat de savantul francez Victor Fayod în Pluteus (1889). Această denumire a fost și mai este folosită de mulți micologi în cărți de descriere, vândute până astăzi (de exemplu la Bruno Cetto, Rose Marie și Sabine Maria Dähncke sau Hans E. Laux).
Al doilea este datorat renumitului micolog german Jacob Christian Schäffer care a descris ciuperca inițial în volumul 4 al operei sale Fungorum qui in Bavaria et Palatinatu circa Ratisbonam nascuntur icones, nativis coloribus expressae din 1774, ca Agaricus cervinus.[7] După ce renumitul om de știință suedez Elias Magnus Fries a determinat genul Pluteus in volumul 2 al operei sale Flora scanica din 1836,[8], noul nume binomial a fost hotărât de micologul german Paul Kummer în lucrarea sa Der Führer in die Pilzkunde din 1871.[9] Acest taxon mai este valabil actual (2020).
Pălăria: este de mărime medie pentru ciuperci plin dezvoltate cu un diametru de aproximativ 7-12 cm, inițial semisferică cu marginea răsfrântă spre picior apoi convexă, la sfârșitul maturizării aplatizată, cu un gurgui mai mic sau mai mare, dar pronunțat. Cuticula este netedă, culoarea variind de la brun-închis la gri-maroniu. La bătrânețe se formez dungi radiale din firișoare mici mătăsoase.
Lamelele: sunt dese și late, destul de înalte,ventriculare, cu lameluțe intercalate începând la margine și neaderente la picior. Coloritul este inițial alb și apoi roz.
Piciorul: are o înălțime de 6-10 cm și o lățime de 0,8-1,7 cm, fiind plin, deseori slab curbat precum ușor fibros și îngroșat la bază, fără inel sau volvă, fiind de culoare albă cu filamente longitudinale brune sau chiar negricioase.
Carnea: este destul de moale și albă, cu un miros nu prea puternic de sfeclă sau ridichi.[3][4]
Caracteristici microscopice: sporii netezi, ovoidali până lat elipsoidali, granulați pe dinăuntru au o mărime de 6,1-8,4 x 4,8-6,2 microni, coloritul pulberii lor fiind roz, carneu. Basidiile clavate cu 4 sterigme fiecare măsoară 20-30 x 7-9 microni. Cistidele (elemente sterile situate în stratul himenal sau printre celulele din pielița pălăriei și a piciorului, probabil cu rol de excreție) cilindric-fusiforme cu 60-80 x 15-25 microni mai mari, sunt despicate în vârf prin 2-5 cornuri.[10]
Specia crește pe lemn mort. În cazul în care lemnul este îngropat în pământ, ar putea apărea impresia, că organismele fructifere crescură din el.[11]
Reacții chimice: Baza piciorului se colorează cu tinctură de Guaiacum încet albastru.[12][13]
P. cervinus, spori
P. cervinus, lamele din apropiere
P. cervinus, lamele și picior
P. cervinus tăiat
P. cervinus tânăr
P. cervinus bătrâne
P. cervinus, fasciculați
Pluteus cervinus poate fi confundat cu specii aceluiași gen care sunt cu toate comestibile, dar de valoare culinară scăzută (la unele piciorul fiind necomestibil pentru că prea fibros),[14] de exemplu cu: Pluteus atricapillus,[15]Pluteus atromarginatus sin. Pluteus nigrofloccosus,[16]Pluteus bruneoradiatus,[17]Pluteus cinereofuscus,[18]Pluteus patricius,[19]Pluteus phlebophorus,[20]Pluteus podospileus,[21]Pluteus pouzarianus,[22]Pluteus romellii,[23]Pluteus salicinus (crud sau uscat cu efecte psihedelice),[24]Pluteus thomsonii,[25] dar și cu Entoloma vernum[26] sau Macrocystidia cucumis (fără valoare culinară, mai mic).[27]
!! Entoloma vernum !!
Macrocystidia cucumis
Pluteus atromarginatus
Pluteus bruneoradiatus
Pluteus cinereofuscus
Pluteus phlebophorus
Pluteus podospileus
Pluteus pouzarianus
Pluteus romellii
Pluteus salicinus
Pluteus thomsonii
Ciuperca cerbilor este comestibilă ca și majoritatea altor soiuri ale acestui gen, dar este de valoare culinară mai scăzută. Ea însă poate fi folosită, fiind găsită destul de des, împreună cu alte ciuperci în mâncăruri. Și uscarea precum conservarea buretelui în ulei sau oțet sunt posibile.[28]
Jacob Christian Schäffer: „Fungorum qui in Bavaria et Palatinatu circa Ratisbonam nascuntur icones, nativis coloribus expressae”, Editura J.J. Palmium, Erlangen 1774 vol. 4, p. 6
Paul Kummer: „Der Führer in die Pilzkunde: Anleitung zum methodischen, leichten und sicheren Bestimmen der in Deutschland vorkommenden Pilze mit Ausnahme der Schimmel- und allzu winzigen Schleim- und Kern-Pilzchen” (Ghid pentru știința micologiei, fără ciupercuțe de mucegai și prea mici mucoase și nucleici), cu 80 de ilustrații litografice, Editura E. Luppe, Zerbst 1871
Meinhard Michael Moser: „Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas”, ediția a 4-a, vol. II/b 2 „Röhrlinge und Blätterpilze”, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1978, p. 214
Rose Marie Dähncke: „1200 Pilze in Farbfotos”, Editura AT Verlag, Aarau 2004, ISBN 3-8289-1619-8
Ewald Gerhard: „Der große BLV Pilzführer“ (cu 1200 de specii descrise și 1000 fotografii), Editura BLV Buchverlag GmbH & Co. KG, ediția a 9-a, München 2018, ISBN 978-3-8354-1839-4
Jean-Louis Lamaison & Jean-Marie Polese: „Der große Pilzatlas“, Editura Tandem Verlag GmbH, Potsdam 2012, ISBN 978-3-8427-0483-1
Hans E. Laux: „Der große Pilzführer, Editura Kosmos, Halberstadt 2001, ISBN 978-3-440-14530-2
Till E. Lohmeyer & Ute Künkele: „Pilze – bestimmen und sammeln”, Editura Parragon Books Ltd., Bath 2014, ISBN 978-1-4454-8404-4
Meinhard Michael Moser: „Röhrlinge und Blätterpilze - Kleine Kryptogamenflora Mitteleuropas”, ediția a 5-ea, vol. 2, Editura Gustav Fischer, Stuttgart 1983