Jernbanekanon er en betegnelse på de store kanonene som særlig ble brukt under første verdenskrig, men også til en viss grad under andre verdenskrig. Disse ble brukt av flere land, deriblant Tyskland som var en betydelig kanonprodusent, særlig gjennom Kruppkonsernet. Det tunge artillerivåpenet med opptil 80cm kaliber og stor stykkvekt var så tunge at de måtte fraktes og betjenes på spesialtilpassede jernbanevogner. Mindre kanoner gikk som regel inn i såkalte pansertog.
Tysk jernbanekanon erobret av amerikanske styrker i april 1945 med 22 mann på løpet. Kanonen var opprinnelige den franske Canon de 274 Mle 93/96 sur affut a glissement Schneider
Størrelsen og vekten gjorde at jernbanekanonene var avhengig av jernbaneinfrastruktur, noe som gjorde de sårbare for flyangrep, og denne våpentypen ble utdatert allerede under andre verdenskrig da tilsvarende sprengkraft også kunne bli levert av fly, raketter og missiler.
Parrot-jernbanekanonen under beleiringen av Petersburg juni 1864 til april 1865 i den amerikanske borgerkrigen«Dictator» under beleiringen av Petersburg
Etterhvert som jernbanen ble utviklet som transportmiddel, så de militære myndighetene mulighetene for raskere transport av egne styrker med utrustning, noe som bidro til å grunnleggende endre den tradisjonelle krigføringen, som inntil da hadde vært avhengig av hestekrefter og marsjerende menn. Den fransk-prøyssiske krig i 1870/71 viste jernbanens transportkapasitet med hensyn til store troppeforflytninger med en hurtighet og presisjon som inntil da hadde vært ukjent. Jernbanenettet fikk en militær betydning som relativt raskt ledet til utviklingen av pansertog og jernbanekanon mot slutten av 1800-tallet, men det var ikke før under første verdenskrig man så en eksplosjon i antall pansertog og jernbanekanoner.
De første kjente tilfellene av bruk av jernbanekanoner i strid var under den amerikanske borgerkrigen 1861-1865. Da general George B. McClellan prøvde å innta sørstatenes hovedstad Richmond under Syvdagersslaget, førte de konfødererte 29. juni 1862 et tog med en åpen jernbanevogn fra Richmond fram mot nordstatstroppenes linjer. Vognen var utstyrt med en 32-punds riflet kanon, beskyttet av et skuddsikkert skjold. Under dekke av jernbanekanonen ild rykket sørstatstroppene fram og drev angrepstyrken tilbake. Under beleiringen av Petersburg i 1864 utenfor Richmond monterte de føderate artilleristene en tung Parrot riflet kanon på en jernbanevogn, under beskyttelse av skråskilte skjold, montert på tre boggier med tilsammen syv aksler.
Det berømte morterskytset, med kallenavnet «Dictator»[1], på 33cm kaliber (13-inch) som var brukt i 1864 og 1865 av nordstatstroppene, var også montert på en åpen rampe lagt på en liten jernbanevogn på fire aksler. Stykkvekten var på 7,7 tonn. Dette morterskytset under beleiringen av Petersburg var meget effektivt med sine sprenggranater mot forsvarsverkene.
Kanonene ble av vanlige soldater ofte kalt for «Gustav», etter direktøren og eieren av Krupp-fabrikkene som produserte dem, Gustav Krupp von Bohlen und Halbach, men bemanningen selv foretrakk den offisielle betegnelsen «80cm Kanone (Eisenbahn)». Som den største kanon noensinne bygget i verdenshistorien var «Gustav» og «Dora» tiltenkt ødeleggelsen av de franske forsvarsverkene i Maginotlinjen[2] som den gang var ansett som de sterkeste festningsanlegger. Først i slutten av 1940 var det første løpet klart, og det komplette anlegget ble for første gang testet på prøvefeltet Rugenwalde i begynnelsen av året 1941.
Hver kanon krevde et stort apparat, 500 mann bare til å betjene den, men tilsammen rundt 1 500 mann under ledelse av en generalmajor når man inkluderer støttefunksjoner og forsvar av kanonen. Det tok opptil en måned å gjøre dem kampklare etter forflytning.
Kanonen «Gustav» ble brukt blant annet under slaget om Sevastopol på Krimhalvøya med meget usedvanlige store virkninger rettet mot de sovjetiske forsvarsverkene blant annet et underjordisk ammunisjonslager under Severnaya-bukten som ble truffet av ni 80cm, syv tonn tunge prosjektiler som boret seg ned gjennom 30 meter sjøbunn.[2] Samtidig var et lite seilskip senket som kronen på verket. Tilsammen 48 prosjektiler var skutt mot diverse målene.[2]
Det var flere versjoner av jernbanekanoner, men den største hadde disse data:
Kaliber: 800mm
Vekt, ferdig montert: 1.350 tonn
Lengde totalt: 47,3 meter
Bredde totalt: 7,1 meter
Lengde av løpet: 32,48 meter
Skuddhastighet: 1 skudd hver 30. til 45. minutt, eventuelt rundt 14 skudd per dag
Fransk jernbanekanon med et kaliber på 32 cm fra første verdenskrig satt på en glideplattform.«Anzio Anne» på Aberdeen prøvefeltet, Maryland i USA. Den har et ekstra navn påmalt i hvitt, «Leopold».
Under første verdenskrig var den tunge slagkraften og den lange rekkevidden nødvendig for å bryte gjennom de sterkt beskyttede skyttergravslinjene på vestfronten. Granatenes evne til å trenge igjennom betong og panserplater var unik og kunne treffe mål på 50 km avstand.[2] Det ble da en nærliggende løsning å plassere de tunge kanoner og haubitser på jernbanevogner som fungerte som affutasje. Det var først senere man hadde utviklet spesialtilpasset våpensystemer for benyttelse som jernbaneskyts.
Den dårlige treffsikkerheten, tregheten, den betydelige ressursbruken og sårbarheten for luftangrep gjorde at kanonene fikk en relativt begrenset militær verdi under andre verdenskrig. Det kunne ta flere måneder å forflytte disse og kanonløpene ble fort slitt og måtte skiftes.[2] Men den allierte landgangen i Anzio fikk problemer med å etablere et brohode på grunn av den tyske bruken av jernbanekanoner. Her tok tyskerne i bruk to 28cm jernbanekanoner som i tillegg tok i bruk tunneler som vern mot luftangrep. Disse kanonene ble av britene kalt for «Anzio-Anne». De allierte erobret begge kanonene intakt etter at de hadde brutt gjennom Gustavlinjen og slik skar over jernbanelinjen i nord/sør-retning. Den ene ble bevart og er nå det eneste eksemplaret i sitt slag. Denne jernbanekanonen K 5 (E) kalt «Leopold» befinner seg på Aberdeen-prøvefeltet i Maryland, USA.
Les Materiels de l`Armée Francaise: Les Canons de la Victorie 1914-1918 Tome 2: L`Artillerie Lourde à Grande Puissance General Guy Francois 2008 ISBN 978-2-35250-085-8
Jon Kielland-Lund; artikkel Tyske Jernbanekanoner 1936-45 Militærhistorie nr. 1 2021, magasin utgitt av Ares Forlag AS