Antuanas de Sent-EgziuperiMonumentas Antuanui de Sent-Egziuperi Bastios aerouoste Prancūzijoje
Apie draugą
Žmonės neturi laiko ko nors pažinti. Jie nusiperka viską gatavą iš prekybininkų. Bet kadangi nėra prekybininkų, iš kurių būtų galima nusipirki draugų, tai draugų žmonės ir neturi. – „Mažasis princas“.
Kurti – tai pastatyti kitą ten, iš kur jis matytų pasaulį tokį, kokį nori matyti, o ne siūlyti jam naują pasaulį.
Nereikia niekad pajungti to, kuris kuria minios siekiams, nes kaip tik jo kūryba turi būti minios siekiu.
Apie meilę
Draugystę aš pažįstu iš to, kad ji negali būti apvilta, o tikrąją meilę iš to, kad jai negali būti padaryta žalos.
Jei išsižadi vienos moters, išsižadi meilės. – „Citadelė“.
Jei kas myli gėlę, kuri yra tik viena tokia milijonų milijonuose žvaigždžių, tai ar to neužtenka, kad jaustųsi laimingas, kai į jas žiūri. Jis taria sau: „Ten kažkur yra mano gėlė...“ – „Mažasis princas“.
Meilė iš pradžių nepastebima. Meilė, kurią dažniausiai vaizduojamės, verda aistra. Bet aš turiu omenyje tikrą meilę, santykių tinklą, kuris daro žmogų žmogumi.
Meilė – tai ne žiūrėjimas vienas į kitą, tai žiūrėjimas kartu ta pačia kryptimi. – „Žemė žmonių planeta“.
Meilės pradžia ir pabaiga panašios: susitikus trūksta žodžių.
Nieko aš tada nesupratau. Reikėjo man apie ją spręsti pagal jos darbus, o ne pagal žodžius. Ji aplink mane skleidė skanų kvapą ir viską nuskaidrino. Tikrai nereikėjo man pabėgti! Pro jos smulkias gudrybes turėjau jausti, kokia ji švelni. Juk gėlės tokios prieštaringos. Bet buvau per jaunas ir nemokėjau mylėti.
Tikra meilė prasideda tada, kai nieko nesitikima už ją gauti. – „Citadelė“.
Tas, kuris miršta, praplėsdamas mūsų patirtį arba ieškodamas ligų pagydymo būdų, tas ir mirdamas tarnauja gyvenimui.
Apie sielą
Ir vien tos sielos didžios, kurios buvo suformuotos, išugdytos ir pastatytos kaip tvirtovė, vadovaujantis suvaržymais, kultu ir ceremonijomis, kurios iš sykio yra ir tradicija, ir malda, ir neginčijama priedermė.
Jei ta religija, ta kultūra, tas vertybių matas, ta veikimo forma, o ne kuri kita įgalina žmogų pajusti sielos pilnatvę, padeda išsiskleisti jame žmogiškajai didybei, kurios jis nė nemanė turįs, tai, vadinasi, kaip tik tas vertybių matas, ta kultūra, ta veikimo forma ir yra tikroji žmogaus tiesa.
Sielos erdvė, kurioje ji gali išskleisti sparnus, yra tyla.
Apie širdį
Akys yra aklos. Reikia ieškoti širdimi. Tai, kas svarbiausia, akimis nematoma.
Aš pasakysiu tik vieną paslaptį... Ji labai paprasta: matyti galima tik širdimi. Tai, kas svarbiausia, nematoma akimis. – „Mažasis princas“.
Maitinausi, kad gyvenčiau, gyvenau, kad pasiekčiau, pasiekiau, kad grįžčiau ir atsiduočiau apmąstymams ir ilgėdamasis tyloje pajusčiau, jog mano širdis tapo didesnė.
Būti žmogumi – tai kaip tik ir reiškia būti atsakingam. Jausti gėdą dėl skurdo, kuris tartum nė nepriklauso nuo tavęs. Didžiuotis kiekviena tavo draugų pasiekta pergale. Jausti, kad kiekviena tavoji plyta taip pat prisideda prie pasaulio statybos.
Jei norite suprasti žmogų ir jo poreikius, jei norite pažinti jo esmę, venkite priešpastatyti akivaizdžias tiesas.
Jis pasigedo žmogiškųjų saitų, kur pančioja kojas, ašarų bei išsiskyrimų, priekaištų ir džiaugsmų, – to visko, kas žmogų glosto ir drasko vos tik jam pajudėjus, daugybės ryšių, kurie jį sieja su kitais ir sudaro jam naštą – štai kokios traukos jam stigo.
Kadangi, kaip ir apie medį, tu ničnieko neišmanai apie žmogų, jei tu jį išskleidi jo trukmėje ir padaliji pagal jo skirtumus. Medis nėra sėkla, nėra nei stiebas, lankstus kamienas, negyvos malkos. Medis – tai ta galia, kuri iš lėto susilieja su dangumi. Tą patį galima pasakyti ir apie tave, mano mažasis žmogau.
Kiekvienas žmogus – stebuklas. Žmogus – bendras matas visoms tautoms ir rasėms.
Labai lengva ugdyti neregius, kurie paklusniai vykdo vedlio ir korano nurodymus. Tačiau neatlyginamai sunkiau išvaduotižmogų – išmokyti jį valdyti save patį.
Užuot įtvirtinę Žmogausteises, pradėjom kalbėti apie Kolektyvo teises. Buvome liudininkai, kaip nepastebimai pradėjo plisti Kolektyvo moralė, kuri nutyli apie Žmogų.
Vien atlikdamas savo pareigąžmogus tampa pilnavertis.
Žmogus – vien santykių mazgas. Ir tik santykiai turi žmogui reikšmės.
Žmonės pamiršo šią tiesą, bet tu nepamiršk: tampi amžinai atsakingas už tą, ką prisijaukinai.
Kitos
Anapus visų regimų daiktų plyti šis tas daugiau: kiekvienas daiktas yra tarsi kelias, vartai ar langas, atsiveriantis į tai, kas jau nėra vien daiktas.
Ar ne geriau būtų, užuot smerkus blogį, skleisti gėrį?
Auklėjimas turi prioritetą prieš mokymą. Žmogų kuria auklėjimas.
Blogos nuomonės apie kultūrą yra tas, kuris mano, kad kultūra – tai formulių žinojimas.
Elgesio taisyklės primena ritualo apeigas: jos atrodo beprasmiškos, bet auklėja žmones.
Jei garsiai šauki, vadinasi, tavo kalba pernelyg skurdi ir šauksmu nori nustelbti kitų balsus.
Jei norite pastatyti laivą, reikia ne vyrus surinkti, liepti jiems parūpinti rąstų, paskirstyti darbus ir duoti nurodymus, o išmokyti tuos vyrus trokšti plačios, beribės jūros.
Jeigu mano tėvas užtrauks man gėdą, paslėpsiu tą gėdą savo širdyje.
Jeigu norima, kad mes suprastume, kas mums sakoma, turi būti kreipiamasi į mus paprasta kalba.
Jei tu ateidinėsi, pavyzdžiui, ketvirtą valandą popiet, tai jau nuo trečios valandos aš imsiu jaustis laiminga. Kuo toliau, tuo laimingesnė jausiuos. Ketvirtą valandą jau pradėsiu jaudintis ir nerimauti: sužinosiu, kiek atsieina laimė! Jei tu ateidinėsi bet kada, tai niekad nežinosiu, kada man pasipuošti širdį. Reikia laikytis apeigų…
Juk tai, ko ieškome, galima rasti vienoje rožėje arba truputėlyje vandens...
Kad žmogus ką bedarytų su noru, jam turi būti aiški darbo prasmė.
Kadangi mane nugalėjai, turėjau tapti stipresnis.
Kai dirbi tikrą žmogaus darbą, pažįsti tikrus žmogaus rūpesčius.
Kai leidiesi prisijaukinamas, gali tekti ir trupučiuką paverkti. – „Mažasis princas“.
Kaip puiku gauti telegramą, kuri pritrenkia tave, verčia atsikelti vidurnaktį, lėkti į stotį: Skubėk! Tu man reikalingas! Mes labai greit surandame bičiulių, padedančių mums, ir tik labai pamažu įgyjame draugų, reikalaujančių mūsų pagalbos.
Kalba – nesusipratimų šaltinis. – „Mažasis princas“.
Kirtiklio smūgis žemina juo dirbantį katorgininką, bet jis išaukština žmogų atradėją.
Laikas yra ne smėlio laikrodis, perpilantis smėlį, o rišėja, rišanti pėdą. – „Citadelė“.
Liūdesys – tai troškimas kažko... Ko trokšti, yra, tik nėra žodžių tam pasakyti.
Mano civilizacijos didybę liudija faktas, kad šimtas angliakasių rizikuoja gyvybe, stengdamiesi išgelbėti vieną užverstą draugą.
Myliu karį, stovintį tarp švilpiančių kulkų. Jei nėra drąsos, aš neturiu kareivių.
Nei inteligentiškumas, nei protas nėra kūrybingi. Jeigu skulptorius turi tik išminties ir inteligentiškumo, jo rankos nesukurs šedevro.
Net ir paprasčiausias kaimas, ir tas juk ne iš karto pasidaro savas. Jeigu mes dėl jo neatsisakysime viso pasaulio, jeigu mes nepamilsime jo tradicijų, jo papročių, jo vaidų, mes niekad nepamatysime jame to, kuo jis kai kuriems iš mūsų yra tėvynė.
Nėra skanesnės duonos už tą, kuria daliniesi su kitais.
Nėra tokios Dievo amnestijos, kuri atleistų nuo nuolatinio tobulėjimo.
Nieko negalima sukurti remiantis vergove, nebent tik vergų maištus.
Pareigą pirmiausiai pažinsi iš to, kad ji tau nesuteikia teisės rinktis.
Pasaulyje, kur gyvybė jungiasi su kita gyvybe, kur to paties vėjo glostoma gėlė tuokiasi su kita gėle, kur gulbė pažįsta visas kitas gulbes, – vien tik žmonės statosi vienatvės rūmus.
Tik tada teįstengiame suprasti pasaulio tvarkymosi dėsnius, kai patys savo kailiu juos pažįstame.
Tikros draugystės žodžiais neišugdysi, jos žmogus išmoksta veikdamas.
Tobulybė pasiekiama ne tada, kai nėra ko pridėti, o tada, kai nėra ko atimti.
Tu man dar esi berniukas, panašus į šimtą tūkstančių kitų berniukų. Aš tau esu lapė, panaši į šimtą tūkstančių lapių. Bet jei tu mane prisijaukinsi, mudu būsime vienas kitam reikalingi. Tu man tada būsi vienintelis pasaulyje. Aš tau būsiu vienintelė pasaulyje.
Tuščia užgaida manyti, kad pasodinus ąžuolą jis tau tuoj teiks paunksmę. – „Žemė žmonių planeta“.
Užtenka išgirsti XV amžiaus liaudies dainą, kad išmatuotum kelią, nueitą žemyn.
Vaikystė – tai didelė žemė, iš kurios mes visi kilę...