From Wikipedia, the free encyclopedia
A torinói lepel a Szentszék tulajdonában lévő katolikus ereklye[1], amelyet az olaszországi Torinóban, A Keresztelő Szent János-katedrálisban őriznek[2]. Időnként nyilvánosan is kiállítják. Eddig 1978, 1998, 2000 és 2010 voltak a korábbi bemutatás évei. Legutóbb 2015. április 19. és június 24. között volt látogatható, természetesen előjegyzés és maximális biztonsági intézkedések mellett. Júniusban Ferenc pápa is meglátogatta.[3]
Az újabb korokban alapos és részletes tudományos vizsgálatoknak vetették alá, mert sokak meggyőződése szerint azonos azzal a lepellel, amelybe a Jn 19,40 szerint a halott Jézus testét göngyölték temetéskor, és amely a föltámadás után az üres sírban feküdt (vö. Jn 20,5-6). A lepel egy négy méter hosszú lenvásznon, amelyen egy emberi test mása rajzolódik ki. Ez összhangban van a bibliai elbeszéléssel arról, ahogyan Jézust a lepelbe helyezték a beálló ünnepre tekintettel sürgős temetésekor (vö. pl. Lk 23,52-54). A jelenleg is zajló vita az egész kereszténység számára érdekes, ennyiben a lepel az egész kereszténység ereklyéjének mondható.
A lepel nagyjából három évszázadon át nagyobb érdeklődés nélkül pihent Torinóban. 1898-ban fényképezték le első ízben, ezután nem sokkal az érdeklődés központjába került. Paul Vignon, a Sorbonne egyetem biológusa mentorának, Yves Delange professzornak, a Francia Tudományos Akadémia tagjának az inspirálására Torinóba utazott, megtekintette a vászonról készült képeket, majd 1902-ben kiadta vizsgálatai eredményéről szóló könyvét Krisztus leple címen. 1931-ben dr. Pierre Barbet francia akadémikus, sebész amputált karokon végzett kísérletei és más patológiai bizonyítékok alapján megjelent Krisztus öt sebe című könyve, amely az érdeklődők körében klasszikussá vált. Egyre több és alaposabb ismertető született, amelyek közül kiemelkedett dr. med. Hynek R. W. Krisztus kínhalála, a modern orvosi tudomány világánál című könyv, amely magyarul is megjelent 1937-ben a Korda Rt. kiadásában.
A világháborútól sújtott negyvenes évek és az azt követő évtized nem hozott átütő eredményt a vászon eredetiségének bizonyításában, azonban 1969-ben egy titkos vizsgálatra került sor. A 11 tagú bizottság jelentését csak 1976-ban hozta nyilvánosságra, amely előrelépést nem jelentett, műszereket nem alkalmaztak, csak javaslatot tettek a gyakorlati kutatások folytatására. Ennek eredményeként a tulajdonos, II. Umbertó (1904–1983), az utolsó olasz király engedélyezte a mintavételt, és a további vizsgálatokat a vászon vonatkozásában. Ian Wilson A torinói lepel című könyve adott újabb jelentős publicitást a vászonnak 1978-ban.
A tudományos vita ma is tart a hitelességét vallók és a hamisítás mellett érvelők között, de említést érdemel a volt torinói érsek, Giacomo Biffi kardinális mondása: "a hívő keresztényeknek nagyjából mindegy hogy a Lepel hiteles-e, abban az értelemben, hogy valóban Jézus Krisztus halotti leple volt-e, míg az ateisták minden erejüket bevetik, hogy ennek ellenkezőjét bizonyítsák.".
A torinói lepel 436 centiméter hosszú és 110 centiméter széles,[4] átlagos vastagsága 0,34 milliméter, tömege 2450 gramm, a 2002-ben végzett vizsgálat alapján. Halszálka-mintás lenvászon szövet, amely egy olyan ember fényképészeti negatív képét hordozza, akit a feltételezések szerint a keresztre feszítéssel egyező módon kínoztak meg. A vásznat a torinói Szent János-katedrálisban őrzik. A negatív képben megjelenő alaknak világviszonylatban egyedülálló a megjelenése. A vásznon, a rajta látható alak frontális és dorzális képmásán kívül vérfoltoknak és víznyomoknak tartott elszíneződések, valamint égési sérülések is láthatók, ez utóbbiak a franciaországi Chambéry várkápolnájában 1532-ben pusztított tűzvész nyomai.
A lepel heves viták tárgya tudósok, hívők, történészek és írók, de elsősorban a szindonológusok körében.[5] Sokak szerint a textília akkor színeződhetett el, amikor Jézus feltámadt a sírjából. A kétkedők szerint ez az elmélet egy középkori hiedelem, ami egy eddig ismeretlen, meg nem értett folyamatot próbált magyarázni.
A lepel egy eredetileg fehér, a korának megfelelően megfakult, megsárgult, vajszínűvé vált lenvászon anyag. Alkalmas egy ráfektetett emberi test (a leplet a fejnél visszahajtva) teljes befedésére. Az időszámításunk kezdete körül a Közel-Keleten elterjedt szövőszékfajtán készítették. Korábban gyapotot is feldolgozhattak rajta, mivel ilyen anyagmaradványok kerültek a len szálai közé.
A rajta lévő képmás a felszíni elemi rostszálak (szépia szalmasárga színű) elszíneződésével keletkezett, anatómiailag pontosan követi egy keresztre feszített és ott kínhalált halt ember testének képét. A férfialakon kívül, az így kivégzetteknél várható módon, vérző sebek körvonalai ismerhetők fel. A Közel-Keleten gyakoribb AB vércsoportba tartozó emberi vér foltjai Krisztusnak, az evangéliumokban leírt bántalmazásaival vannak összhangban.
Sebek: Krisztusnak az elfogatása után említett, az evangéliumokban leírt sebeire utaló jelek a leplen mind fellelhetők, nagyfokú egyezőséget mutatnak a passiótörténetben foglaltakkal:
- A bal arcfélteke járomcsontja jobban kirajzolódik, hangsúlyosabb, mint a másik.
- A képmáson körülbelül 120 korbácsütés okozta seb, a római háromágú flagrum nyomai azonosíthatók. Ez megfelel a rómaiak által is betartott azon hagyománynak, amely a Biblia más részeiben is fellelhető: Mózes, V. 25 – 3. De csak negyvenet verethet rá, többet nem, mert ha ennél több ütést méret rá, akkor szemed láttára gyalázzák meg atyádfiát. / 2. Kor. 11- 24. Zsidóktól ötször kaptam negyven botütést egy híján,
- Az egész hajas fejbőrön jól láthatóak azok a sebek, amelyeket, a fejet fövegként borító tövises növény[6] okozott. A homlokon jellegzetes formája miatt feltűnő fordított 3-as alakú vérfolyás is ennek tudható be.
- Jézus a hagyományok szerint elesett a kezeihez kötözött kereszt vízszintes részével (patibulum), amely kificamíthatta jobb vállát. Ezért volt szükség egy emberre, a tömeg soraiból, aki vállára vette a nehéz kivégzőeszköz hordozható részét. A hátoldali képmásnál jól látható, hogy a jobb váll nem szimmetrikus a ballal.
- A csuklóseb (a középkorban már nem ismert kivégzési módszer miatt – más képeken megfigyelhetően – a tenyér közepébe képzelték a szeget) helyesen jelenik meg azon a ponton, ahol megtartja a test súlyát. Az anatómusok a 19. században írták le először a Destot-nyílást, amit az ókor hóhérai ismertek ugyan, de amely ismeret a kereszt általi kivégzési mód betiltása után elenyészett. Ez a seb keltette fel elsősorban a 20. század első felében az anatómusok, az orvosok és a patológusok figyelmét. Újabb kutatások szerint azonban nem a kisujj felőli nyíláson ütötték át a szeget, hanem a tenyér hüvelykujjhoz közel eső részén, amit a leírt nyomok nem cáfolnak meg.[7] Az itt látható vérfoltok ugyanis messze meghaladták egy középkori hamisító tárgyi ismereteit, sőt az első tanulmányozókét is. Ugyanis a sebtől két vérpatakocska indul, amelyek kb. 20 fokos szöget zárnak be egymással. Ezt nem tudták az első időben mire vélni. Csak utólagos kísérletek igazolták, hogy a keresztre feszítettek fulladásos halált haltak. A kínos levegővételhez kétféle testhelyzetet vettek fel, ennek következménye volt a kétirányú vérfolyás. A keresztről történő levétel után pedig egy harmadik, kör alakú vérfolt is keletkezett, amely a szeg eltávolítása után jött létre. A sarkoknál és talpaknál jól látható vérfoltok megerősítik a kivégzés leírt módszerét.
- Az oldalsebből kiáramló folyadék nyoma jól megfigyelhető a frontális képen. A vizsgálatok szerint a döfés áthatolhatott a tüdőn, ahonnan a felgyülemlett és akkor kiáramló tüdővizenyő okozhatta a jelenséget. A két lator lábszárát még a szokáshoz híven eltörték, fulladásos halálukat meggyorsítandó, míg a beálló ünnepre való tekintettel, Jézus halálának beálltáról így győződtek meg.
- A közhiedelemmel ellentétben akkor a zsidók nem így temetkeztek, hanem ruhába öltöztették a holttestet. A torinói vászon léte, egyesek szerint éppen az elsietett temetésnek köszönhető. A vászon nélkül nem őrződött volna meg ugyanis Jézus testének és sebeinek képe sem.
- A lepel emberének teste nincs megmosva és megkenve, ennek a feladatnak elvégzésére mentek ki a sírhoz a nők vasárnap reggel. Erre a péntek este beálló nagy ünnep miatt nem volt mód a temetéskor. A keletkezett sebek, a kegyeleti rítus kényszerű elodázása miatt, a feltámadás bekövetkeztére tekintettel, mind elég jól kivehetők a vásznon.
„ | A másik tanítvány [ti. János] gyorsabban futott, mint Péter, és elsőként ért a sírhoz. Lehajolt, és látta lerakva a gyolcsokat, de nem ment be. Azután odaért Simon Péter is, aki követte őt, és bement a sírboltba. Látta letéve a gyolcsokat és a kendőt, amely a fején volt, nem a gyolcsok mellé helyezve, hanem külön egy helyen, összehajtva. Akkor bement a másik tanítvány is, aki először érkezett a sírhoz; látta és hitt. | ” |
– (Jn 20,4-8) |
Az első magyar nyelvű bibliafordítások óta a középkori elképzelések és tévedések öröklődnek, beépülnek a későbbi kiadásokba. Így terjed tova, sokszor szinte mindenkit félrevezetve egyes igen fontos szavak félrefordítása, félreértelmezése. Sokan nem ismerik már a gyolcs szó jelentését: amely finom, fehér lenvásznat jelent. Helytelen lehet Jézus temetésének leírásában a „tekerés” szóhasználata is, amely egyesekben azt a képzetet kelti, mintha itt a testnek egy vászoncsíkkal történő bebugyolálásáról lenne szó. Az evangéliumokban leírt jelenet alapján a legtöbben a régies fordításokra tekintettel egy „fáslival” körültekert testre gondolnak – ilyen képi ábrázolások terjedtek el – miközben az első században a zsidó temetési rítus nem ez volt.
A használt szó, a görög nyelvű újszövetség legtöbb versében „kötözést” jelent: Máté, 12- 29; Máté, 14- 3; János, 18- 12; 18- 24; Márk, 6- 17; Lukács 8- 29; stb. Az előbbiek alapján felteszik, hogy a már kiszenvedett test végtagjainak összekötéséről van szó – mint például az elfogása után. Amikor a keresztfán kezdődő rigor mortis állapotba került kezeket és lábakat volt szükséges így rögzíteni az ideiglenes temetésre tekintettel.[9]
Az emberi testet szemünk elé idéző frontális és dorziális kép, negatív, az eredetileg fehér, de manapság már sárgás vásznon látható képet alkotó elszíneződés, szalmasárga színű képmás, a modern fényképezés technikájának fejlődése után a tizenkilencedik században, a lepel lefényképezése után tisztázta azt, hogy az miért olyan furcsa szemünk számára.
Az elmúlt évszázadokban a tudományos exegéta kutatások érdemben nem vizsgálták az Újszövetség írásait annak tekintetében, hogy a torinói vászonra, azaz Jézus halotti leplére történtek-e utalások a szövegben. Hagyományosan az az álláspont alakult ki[forrás?], hogy azok az evangéliumi helyek, amelyek szóba kerülhetnek, kérdésesek és kétségesek.
Máté: József elvitte a testet, tiszta gyolcsba göngyölte, és elhelyezte a maga új sírjába, amelyet a sziklába vágatott. A sír bejáratához egy nagy követ hengerített, és eltávozott.
Márk: Ő pedig gyolcsot vásárolt, levette őt, begöngyölte a gyolcsba, elhelyezte egy sziklába vágott sírboltba, és követ hengerített a sírbolt bejárata elé.
Lukács: Aztán levette, gyolcsba göngyölte, és elhelyezte egy sziklába vágott sírboltba, amelyben még senki sem feküdt soha.
János: Fogták tehát Jézus testét, és leplekbe takarták az illatszerekkel együtt, ahogyan a zsidóknál szokás temetni. Nyomában megérkezett Simon Péter is, bement a sírba, és látta, hogy a leplek ott fekszenek, és hogy az a kendő, amely a fején volt, nem a lepleknél fekszik, hanem külön összegöngyölítve, egy másik helyen.
Az egyetlen magyar sindonológus[forrás?] az első, aki írásaiban rámutatott és bizonyította, hogy az Apostolok Cselekedeteiben, Pál leveleinél és az Apostoli levelekből is kimutathatók a vászonra történő utalások:
„Isten ugyanis, aki ezt mondta: »Sötétségből világosság ragyogjon fel«, ő gyújtott világosságot szívünkben, hogy felragyogjon előttünk Isten dicsőségének ismerete Krisztus arcán. Ez a kincsünk pedig cserépedényben van, hogy ezt a rendkívüli erőt Istennek tulajdonítsuk, és ne magunknak"
„Elfogadjuk ugyan az emberek bizonyságtételét, de Isten bizonyságtétele nagyobb; mert Isten bizonyságtétele az, amellyel Fiáról tesz bizonyságot."
Felhívta a figyelmet arra, hogy a halottal érintkező vászon a zsidó hagyományokra tekintettel tabu volt, így arról nyíltan beszélni, bizonyítékként felmutatni nem lehetett. Sőt a római fennhatóságra tekintettel ez maga után vonta volna a sírgyalázás és hullarablás vádját is. Ezt erősíti Claudius császár felirata, amelyet Názáretben találtak meg: …Legyen tehát teljesen megtiltva, hogy bárki zavarhassa őket. Ennek megszegése esetére elrendelem, hogy a vétkest halálbüntetésre ítéljék a sírok megsértése vádjával….
Húsvét vasárnap reggel a sírhoz kimenő nők, akik a pénteki nagy ünnepre való tekintettel az elsietett temetést szerették volna befejezni a test megmosdatásával és megkenésével, betekintve a mészkőbe vájt helyiségbe még arról értesítették a két, városban maradt apostolt, hogy az Úr testét ellopták:
„Elfutott tehát, elment Simon Péterhez és a másik tanítványhoz, akit Jézus szeretett, és így szólt hozzájuk: »Elvitték az Urat a sírból, és nem tudjuk, hova tették!«"
János és Péter azonban beléptek a sírba és ott nem az üres sír győzte meg őket Jézus feltámadásáról. A szemük elé táruló látvány egy tárgyakkal teli sír volt, amelyben a vászon, a sírmellékletek és a test végtagjait rögzítő kötelékek, az imaszíjak mind az eredeti helyükön feküdtek. Azonban a test úgy hiányzott közülük, hogy a látvány meggyőzte őket, a sírból nem lophatták el a testet, ha tetszhalott lett volna[21] magához sem térhetett, hanem – Jézus feltámadt. Erre bizonyságot a vásznon kirajzolódó képmás is adhatott.
Az 1978-as vizsgálat során semmilyen festéket vagy egyéb olyan anyagot nem találtak, amely kirajzolhatta volna a test körvonalát. A körvonalat összetömörödött, vagy megpörkölődött lenszálak rajzolják ki. Ott ahol nincs emberi körvonal, az eredeti Z alakú zsávolykötés látható. A kutatók találgatásra szorultak, és azt szeretnék megérteni, milyen hatás érhette a leplet a rajzolat megjelenése pillanatában.
Mind a lepelből származó mintákból mind azokból a toldásokból, amelyeken a középkori tűzvész után foltoztak, Raymond Rogers talált vanillint, míg a lepel többi részében nem. Ennek alapján Raymond Roger azt feltételezte, hogy a laborokba vitt minták is újabb toldások lehettek. Újravizsgálás után (nagy felbontású képen) megtalálták a vitatott területen az újraszövés nyomát.
1988-ban a római katolikus egyház hozzájárulását adta a 14C-es eljárás alkalmazásához, kifejezve ezzel elkötelezettségét a tudományos vizsgálatok iránt. A vizsgálatokat három különböző egyetemen (Oxford, Zürich, Arizona) végezték, amelyek szerint a lepel keletkezése 1260 és 1300 közé tehető.
Az eredmények: Oxford szerint 1200, Zürich szerint 1274, Arizona szerint 1304. A szélsőértékek hibahatárai is fedik egymást, ezért az eredményekben belső ellentmondás nincs.[29]
Christopher Ramsey az oxfordi kormeghatározást végző csoport vezetője szerint:[30]
„Nagyon sok más bizonyíték van arra vonatkozólag, hogy a lepel idősebb, mint amit a radiokarbonos kormeghatározás engedni vél, így további kutatások feltétlenül szükségesek. Csak ezáltal leszünk képesek arra, hogy meghatározzuk a lepel koherens történetét, amely számba veszi és megmagyarázza az összes elérhető tudományos és történelmi információt.”
Az ENEA olasz országos intézet kutatói ötéves vizsgálat során arra a megállapításra jutottak, hogy a lepel nem lehet középkori hamisító munkája. Ennek az elméletnek az alapja egy olyan 14C-méréseken alapuló kormeghatározás volt, melynek objektivitása több szempontból kétséges (a mintavétel esetlegessége, bizonyított számítási hibák, a laboratóriumi „nyers” adatok eltitkolása). Vizsgálataik szerint a leplen található képhez hasonlót a mai legmodernebb laboratóriumi technikákkal sem lehet előállítani, középkori módszerekkel pedig teljességgel lehetetlen.[28]
2004-ben Raymond Rogers, a Los Alamos Nemzeti Laboratórium kutatója megállapította, hogy a radiokarbon vizsgálathoz felhasznált mintavételi terület a lepel többi részéhez viszonyítva különös növényi pigmenteket tartalmaz. Pirolízis tömegspektrometriai, valamint mikroszkópikus és mikrokémiai vizsgálatok eredményei bebizonyították, hogy a radiokarbon vizsgálathoz felhasznált minta nem az eredeti lepel része volt, így a 14C-es vizsgálat eredménye nem releváns a lepel valós korára nézve.[31]
2008-ban Robert Villarreal[32] a Los Alamos Nemzeti Laboratórium munkatársa megerősítette Rogers eredményeit, valamint felhívta a figyelmet a leplen végzett kormeghatározással kapcsolatos hibákra:[33]
„A kormeghatározási folyamat hibázott abban a tekintetben, hogy figyelmen kívül hagyta az analítikai kémia egyik legfontosabb szabályát, vagyis azt, hogy bármely minta, amelyet egy terület vagy populáció karakterizációja céljából vesznek, szükségszerűen reprezentálnia kell a sokaság egészét. A résznek reprezentatívnak kell lennie az egészre vonatkozóan. A mi analízisünk a Raes és 14C-mintára vonatkozóan megmutatta, hogy a mintavételre vonatkozó kritériumok nem teljesültek.”
A mintavétellel és ebből kifolyólag a radiokarbonos kormeghatározás eredményével kapcsolatban számos további ellentmondást is megfogalmaztak.[34] Az előzetesen felállított mintavételi protokoll szerint a teszteket hét laboratóriumnak kellett volna elvégezni a vakpróba elvén, legalább kétféle radiokarbonos kormeghatározási technikával, úgyhogy a levett minták a lepel különböző részeit reprezentálják. Az előzetes protokollt azonban megváltoztatták: a vakpróbán alapuló tesztet elvetették,[35] a mintavételi területek számát egyre, a laboratóriumok számát háromra, míg az alkalmazott radiokarbonos techonológiák (mindegyik AMS – Accelerator Mass Spectrometry metódus lett) számát egyre csökkentették. A kiválasztott mintavételi terület több okból sem mondható szerencsés választásnak. Egyrészt a területhez közeli rész károsodott az 1532-es tűz alkalmával, másrészről a lepel sarkán végzett javítások, harmadrészt pedig a lepel mozgatásából az évszázadok alatt rárakodott organikus szennyeződés miatt.[36][37]
A mintavételi eljárás problémái egy újabb mintavételezéssel megoldhatóak lennének, amihez eddig nem járult hozzá a Vatikán. A szennyeződések nem okozhattak akkora eltérést, hogy 700–800 éves kort határozzanak meg 2000 helyett. Legalábbis a mintavételi terület az érett középkorból származik, ez tényként kijelenthető. Amennyiben ez nem reprezentálja az egészet, a kormeghatározást meg kell ismételni.
1973. november 23-án éjjel, tanúk jelenlétében mintavételre került sor. Max Frei, a zürichi rendőrség tudományos osztályának vezetője 12 mintát vett a vászonról ragasztószalaggal, annak 48 cm²-es felületéről úgy, hogy a képmást nem érintette. Kilenc évi elemzés és kutatás után (Nine Years of Palynological Studies on the Shroud 1982.) 49 pollenfajtát azonosítani tudott, ezek közül 11 Franciaországra és Itáliára, 24 Anatóliára, 14 Palesztinára jellemző, ebből nyolc halofita, amely a Holt-tenger vidékén őshonos, további hat faj pedig csak Jeruzsálem környékén. (A professzor hitelességét a későbbiekben megkérdőjelezték, mivel a német Stern hetilapban megjelent Hitler-naplók kapcsán, azok valódisága mellett foglalt állást. Pár nappal napfényrekerülésük után már be is bizonyosodott, hogy hamisítványok. Azonban a bírósági eljárásban világossá vált, hogy az általa vizsgált "bizonyítékhoz" kapott kontrollanyag is hamisítvány volt... így ma már szakértelmét nem vitatják.) 1978-as STURP-vizsgálat során ismét ragasztószalaggal, majd minivákuummal vettek további mintákat. A virágporokon kívül arany, ezüst, bronz és más anyagmaradványok is kimutatásra kerültek. A palinológiai jellemzők alapján, rekonstruálható az ókori és középkori írásokkal egyezően a lepel útja a Szentföldről – Európába. Egy esetleges hamisítás esetén a középkorban, a virágporanalízis ismeretének hiányában, értelmetlen egy ilyen pollenekkel szennyezett vászon beszerzése és felhasználása.
1998-ban a torinói szimpoziumon Avinoam Danin szóban egy új felfedezésről számolt be, amelyet a következő évben bizonyítékkal egyetemben tárt a szakmai konferencia elé:1999-ben a Saint Louis-i 16. Nemzetközi Botanikai Kongresszuson kimutatta két tudós (egy izraeli és egy amerikai), hogy a virágporok közül kettő: Gundelia tournefortii, Zygophyllum dumosum, együtt csakis a Jeruzsálem-Hebron régióban találhatóak meg. Az egyik (Gundelia tournefortii) éppen az, aminek szúrós leveléből véleményük szerint Krisztus töviskoszorúját készítették. Avinoam Danin, aki a jeruzsálemi Héber Egyetem botanika professzora, Uri Baruchhal, az Izraeli Régészeti Főfelügyelőség pollenszakértőjével együtt vizsgálta meg a leplen található virágporokat – az 1973-as mintákat felhasználva – álláspontjuk szerint azok a virágok, amelyeket a holttest köré helyeztek, egy nap csak egy órán át nyílnak, délután 3 és 4 között. És mivel a pollenminták és egyéb bizonyítékok alapján legalább a 8. századra, vagy régebbire datálják a lepel keletkezését, a két professzor egyetért abban hogy a lepel eredeti.[38][39][40] A 8. század azonban még messze van Jézus korától, így legfeljebb csak a 14C-es módszerrel végzett vizsgálat eredményét kérdőjelezhetik meg. Danin 2008-ban Hector Guerrával közösen írt könyvében leírják, hogy a virágok friss állapotban kerültek a lepelre. Az azonosított virágfajták egy része decembertől áprilisig, más fajtáknak viszont márciustól júniusig tart a virágzási időszaka.
Marzia Boi spanyol palinológus újabb elektronmikroszkópos pollenvizsgálatokat végzett, melynek eredményeképpen a következő megállapításokat tette:
A kutató Max Frei, Danin és Baruch vizsgálatainak eredményeit is kiigazította:
A STURP számára megküldött eredmények szerint a minták tartalmaztak egy vörös okker nevű festékalkotót, amely vas-oxid (rozsda) őrlésével készült, és a festés változatot támasztotta alá. A lepel hitelességét vitató eredmények dobraverésével olyan publicitást kapott McCrone, amely meghaladta az összes egyéb eredmény közlésének nyilvánosságát.
Mind a vizsgálat módszereit, mind eredményeit kifogásolták más kutatók. Amikor szembesítették azzal, hogy a képmás esetében saját grafikonjai szerint kevesebb a vas-oxid részecske száma, mint a lepel fehér felületén azt válaszolta: „akkor ott többnek kell lennie” .
Walter McCrone védelmére kelt Joe Nickell „festménypárti” magánkutató, (CSICOP) egy befolyásos érdekvédelmi csoport tagja, aki erős kampányt folytat a paranormális jelenségekbe vetett hit ellen. Saját kísérletei alapján elkészítette a lepel másolatát, amely egyáltalán nem vethető össze az eredetivel, de amelynek leírása és egyéb kritikái alapján, meghallgatásra talált a magyar tudományos körökben, akadémikusok, szkeptikusok között is, akik a szindonlógusokkal való vitát viszont nem vállalták. Azonban időközben kiderült, hogy McCrone eredményei megkérdőjelezhetők a térkép vonatkozásában, sőt az eltelt időben bebizonyosodott eredetisége. A vásznon található vérnek gondolt foltokról pedig más vizsgálatok azt állapították meg, hogy valóban vér, és vércsoportja is azonosítható.[42]
1978-ban a STURP által folytatott vizsgálatok során, Roger és Marty Gilbert kis kosznyomokat fedezett fel a halotti leplen. A csoport egyik tagjának, Samuel Pellicorinak a segítségével kimutatták, hogy a bal térdnél és sarkánál és a törött orrnál 'piszok' található. A talpak környékéről vett és vizsgált szennyeződések anyagaként a mészkő egy fajtáját határozták meg. Később a 'kosz', a jeruzsálemi sziklasírokból ismert édesvízi travertino aragonitból (és nyomokban stroncium és vas) mészkőből származó anyagnak bizonyult, ami sokkal ritkább, mint annak ismertebb fajtája, a kalcit. Dr. Joseph Kohlbeck és dr. Eugenia Nitowski kimutatták, hogy a vásznon talált szennyeződés és a főváros közelében található mészkőbe vájt sírok anyaga szinte megegyezik. Ennek a vizsgálatnak a következtetéseit, saját vizsgálatai alapján dr. Ricardo Levi-Setti, a Chicagói Egyetem tanszékvezető tanára megerősítette 1986-ban. A szkeptikusok és a hamisítás elméletét támogatók eddig nem vették figyelembe ezt a hitelességet bizonyító tényt. Ezeknek a kutatásoknak és érdekes eredményeinek cáfolatára a mai napig nem került sor.[45]
Az 1978-ban a STURP által folytatott vizsgálatok során tanulmányozták a víznyomoknak tartott elszíneződéseket is. Megállapítást nyert, hogy a foltok azok, aminek látszanak, azaz folyadék (víz) által feloldott sók oldatának megszáradása után, a textílián szabad szemmel érzékelhető, annak láthatóan megjelenő visszamaradt határvonala, ahol is az oldott sók feldúsultak. Egy több mint félévszázada kiadott, a lepelről szóló tanulmányban, a franciaországi Chambéry várkápolnájában 1532-ben pusztító tűzvésznél felhasznált hűtővíz visszamaradt nyomával hozták összefüggésbe. Ezt a téves elképzelést aztán kritika nélkül vették át a vászonról szóló újabb és újabb könyvekben, írásokban. Az 1990 években végzett magánkísérletek után fel lett hívva Víz László úr figyelme arra a tényre, hogy ez az elgondolás nem állja meg a helyét, a torinói lepelről szóló könyvének újabb kiadásaiba ne vegye át azt, hogy ezek a foltok az oltás során szárazon maradt részek. Azonban a műkedvelő sindonológusok a mai napig ismétlik ezt a hibát. Tisztázódott kísérletek során, hogy a korábbi elgondolásokkal szemben nem olvadhatott meg az ezüstládika egy része (magas olvadáspontjára tekintettel), így ennek pár cseppje nem okozhatta a lepel egyes részeinek elszenesedését. Caius Plinius Secundus (Maior), római író, polihisztor, „Naturalis Historiája” című többkötetes művében leírta már az ónozás technikáját. Ez a tudás nem veszett el – egyesek részére megmaradt – és nyilvánvalóan a kápolnában található ereklyetartó teherhordórészei, a zsanérzat, a zárszerkezet nem ezüstből készült, ezek ónozott alkatrészek voltak. Így a jóval alacsonyabb hőmérsékletre tekintettel az oltás során a vásznat átáztató víz, nem hagyott nyomott.
Aldo Guerreschi és Michele Salcito 2005-ben elkészült tanulmányában részletesen taglalta, hogy a vásznon jól kivehető vízfoltok már az első századokban a vászonra kerülhettek. Történetesen akkor, amikor Edesszában a keresztényüldözések elől a várfalába rejtették egy kőkorsóban. Itt a hosszú évtizedek során kicsapódhatott annyi víz, amennyi az összehajtogatott vászon folyadékba merülő sarkain a jellegzetes foltokat hagyta. Ez a tárolási mód akkor mindennapos volt, a Holttengeri tekercsek is ilyen módon kerültek elrejtésre. Ez is bizonyítja azt, hogy Pál apostol levelében a 'féltett kincs' – a hagyományos magyarázatoktól eltérően – nem a lélek, a fizikai testben, hanem a vászon, egy korsóban. (Már csak azért sem, mert több fajta testet különböztetett meg leveleiben, de cserépedénynek sosem nevezte azt!) A vízfoltok alakja, formái, a határvonalak elszíneződése is azt bizonyítja, hogy nem a vászon nagyobb része ázott át, és a foltok maradtak szárazon, hanem ennek ellenkezője bizonyítható.[46]
Az 1978-as STURP vizsgálat során, a 3D képek elkészítése után John Jackson felhívta a figyelmet arra, hogy a szemeken – pénzérméknek tűnő tárgyak váltak láthatóvá. Francis L. Filas jezsuita professzor ez alapján 1980-ban egy tévéinterjúra készülve újra átvizsgálta, a vászonról 1931-ben készült képeket, amelyek bizonyos szempontból nagyobb segítséget nyújtottak ehhez. (Az újabb fényképfelvételeken már nem sikerült egyértelműen azonosítani a vásznon a feltételezett pénzérmék nyomát, mivel egyesek szerint, a vászonról történő mintavétel során az ott található lenszálakat megbolygatták.)
Egy pénzérmét vélt felfedezni, aminek négy betűjét azonosította: UCAI, és egy botszimbólumot, az augurok kampósvégű pálcáját. Elsősorban a görögökről tudjuk, hogy pénzérmét tettek a halott szemére, az alvilágba a lelkeket átszállító hajós, Kharón számára. Azonban egy dokumentált esetben, zsidó temetkezési helyen is találtak két darab pénzérmét ebből a korból. Quintus Pontius Pilatus előtt, elődje Valerius Gratus helytartósága idején (i. sz. 15 – 26) a forgalomba lévő érméken még semmiféle vitatható embléma nem díszítette az általa veretett rézpénzeket. Az új prefektus azonban változtatott ezen, és a zsidóságot sértő jelképeket helyezett el érméin. Leptonjai között volt olyan, amelyen egy botszimbólum, a római augurok görbevégű botja, és a görög TIBERIOU KAISAROS felirat szerepelt. A feltételezés szerint a nyomómester a latinos változatot írta az érmére: TIBERIOU CAISAROS. Ebből a feliratból találta meg az U CAI betűit Filas. Pilatus csak helytartósága elején verethette ezeket az érméket: Krisztus után 26 és 31 között, mivel Lucius Aelius Seianus kivégzése után (aki a támogatója volt) többé már nem bocsátott ki több pénzérmét.[47]
Barbara Frale, aki nemsokára könyvet jelentet meg felfedezéseiről La Sindone di Gesu Nazareno (A Názáreti Jézus leple) címmel, úgy fogalmazott: megtalálta a Názáreti Jézus 'halotti bizonyítványát' görög, arámi és latin nyelvű feliratokban a leplen. Mint mondta, bár sok betű hiányzik, sikerült rekonstruálnia a feliratot:
Frale elmondta a La Repubblica című lapnak: a Krisztus korában elterjedt zsidó temetési szokások szerint a kivégzettek holttestét egy év múltán adták oda a családnak, addig közös sírban nyugodtak. A feliratot a lepelre rögzítették, hogy később azonosíthassák azt az érte jövők. A felirat általában az arc körül volt rögzítve.[48] Frale nem is annyira új dolgokat állít, kutatásai pedig minden bizonnyal francia szakértők munkáján alapulnak. Marion és Courage volt az a két francia, aki hasonló ötlettel állt elő az 1990-es években, miszerint a lepel feliratai igazolnák a hitelességet. A feliratok azonban alig látszanak, még Marion és Courage prezentációján sem minden képen voltak kivehetők – egy másik szakértő, az 1999-es előadáson jelenlévő Mark Guscin szerint.
Az első ilyen jellegű kutatásokat Alan Whanger a durhami Duke Egyetem professzora és felesége Mary végezte, akik 1998-ban megjelent könyvükben – The Shroud of Turin an Adventure of Discovery ISBN 1-57736-0796 – az általuk feltalált PIOT – módszer alkalmazásával mutattak ki a vászonról készült fotókon több tárgyat és felirattöredéket. Ezek azonban kétséges és vitatott bizonyítékok, valójában a valódi szindonológusok a járulékos eredményekből profitálnak. Ebben az esetben például, a kutatás során a római Callistus katakombákban fellelt, az első század végére datált Jézus ábrázolás arcának nagyfokú egyezősége a lepel emberének arcával hozott jelentős eredményt.
Egy holland orvosnak, Petrus Soonsnak a leplen látható kép háromdimenziós információi alapján sikerült előállítania a kép hologramját. Az életnagyságú hologram római kiállításakor létráról tekintették meg a leplen látható férfi feje tetejét. A fejtetőn sok apró véres seb nyomai látszottak, ami megerősíti a korábbi feltételezést, hogy nem töviskoszorút, hanem az egész fejet beborító tövises „sapkát” borítottak rá.
Peter Soons a mesterhologramot tanulmányozva azt is észrevette, hogy a leplen látható férfi nyakán, a szakáll alatt egy ovális, kemény tárgy látható, kidomborodó héber betűkkel. A kutató három betűt – cádi-álef-nun – azonosított, amelyeket összeolvasva a c'n szót kapta. Ernest Klein héber etimológiai szótára szerint a c'n szó nyájat alkotó bárányokat, kecskéket jelent; egyetlen más jelentése van, amely csak egyszer fordul elő a Bibliában. „Mózes összehívta Izrael véneit mind, és így szólt hozzájuk: »Menjetek és szerezzetek bárányt családjaitok számára, és vágjátok le mint húsvéti áldozatot.«” (Kiv 12,21). Itt – és az egész Bibliában egyedül itt – a c'n szó húsvéti bárányt jelent (amire a héber szöveg egyébként másik szót használ).[49]
2013. március 27-én jelent meg az Il Mistero della Sindone (A lepel titka) című könyv, mely két kémiai (FTIR és Raman spektroszkópiás) és egy többparaméteres mechanikai vizsgálat eredményeit ismerteti. A könyv szerzői Giulio Fanti, a Padovai Egyetem mérnöki karának méréstechnikával foglalkozó professzora és Saverio Gaeta újságíró. A vizsgálatokat a Padovai Egyetem laboratóriumában olasz egyetemek kutatói végezték. Az eredmények 95 százalékos biztonsággal a lepel korát a következő intervallumokban határozták meg:
Tehát a három teszt együttesen Kr. e. 700 és Kr. u. 800 közé helyezi a lepel korát. Ez jelentős eltérés az 1988-ban végzett radiokarbon vizsgálat eredményétől, mely a középkorba helyezte a lepel készítésének idejét.[50]
Giuseppe Baldacchini olasz fizikus, a római ENEA Kutatási Központ korábbi igazgatója 2012-ben ismertette tanulmányát, melyben a következőkre világít rá:
A tudós elméletét így összegezte: „a test a lepelben megsemmisült, dematerializálódott, majd valahol máshol azonnal újra materializálódott, akár élve, akár élettelenül."[51]
Az olaszországi Manoppello főtemplomának oltárán két üveglap között, egy ezüst ereklyetartóba foglalva őriznek egy kendőt, amelyen egy arc látható. A kendő anyaga selyemszövet, pontosabban tengeri selyem, ami a legdrágább szövet volt az ókorban (nobilis tengeri kagylóból nyert selyemfonalakból szőtték). Az anyag méretei: 17 × 24 cm. A kendő áttetsző, tehát valójában egy fátyol, a kép mindkét oldalról tökéletesen látható. A modern tudomány nem képes választ adni, hogy milyen módon keletkezett a kép, amely abszolút összhangban van a torinói leplen lévő arccal. Bár a torinói leplen az arc negatív kép, ezen a kendőn pedig pozitív, Blandin Paschalis Schlöner trappista szerzetesnő és ikonfestő több éves, aprólékos kutatások eredményeként bebizonyította, hogy a manoppellói kendő arca tökéletesen fedi a torinói leplen lévő arcot. A két arc 100%-ban megegyezik egymással szerkezetileg és méretileg. Emiatt néhány kutató azt a megállapítást tette, hogy az arckép Krisztus sírjában keletkezett, Jézus feltámadása alatt, a torinói leplen lévő képpel együtt, vagyis ez Krisztus temetkezési szemfedője. (A hagyomány szerint a keresztet vivő Krisztushoz odaszaladt egy asszony, és arcáról letörölte egy kendővel a véres verítéket, aminek nyomán a kendő megőrizte a Megváltó arcának képét. Ennek az asszonynak a Veronika nevet adták. A Veronika név latin és görög szavak egyesítéséből származik: veraeikon = „valódi kép”. Ezt az eseményt örökíti meg a katolikus egyházban gyakorolt Keresztút ájtatosság hatodik állomása is. Az evangéliumok nem beszélnek Veronikáról, alakja egy VI. századi apokrif iratban tűnik fel.) A kendőt azonosítják az ún. Mandylionnal.
Tudományos kutatások egyértelműen rámutatnak, hogy a manoppellói kendő Jeruzsálemből származik. A Kendő a VIII. században Rómába került és a Szent Péter-bazilikában őrizték, a Szent Veronika kápolnában. Ennek az ereklyének fontosságát az a tény bizonyítja, hogy az új Szent Péter-bazilika építésének alapkövét 1506-ban azon a helyen tették le, ahol elsőként azt az óriási oszlopot építették fel, melynek belsejében a Vatikán Kincstára kapott helyet. A Kincstár létrehozásának elsődleges célja a „Valódi Krisztus Arc” kép őrzése volt. Az oszlopon, amely Jeruzsálemi Szent Veronika nevét viseli, a következő felirat található a mai napig: „Veronika Kendőjén megörökített magasztos Megváltó Arckép méltó megünnepléséhez, VIII. Orbán pápa építtette és díszíttette fel a Jubileumi Évben 1525.” 1527-ben, Róma elfoglalása idején, vagy a XVII. század elején eltűnt a Szent Péter-bazilikából a valódi Szent Veronika Kendő, amit bizonyíthatóan 1646 óta Manoppello kapucinus kegytemplomában tisztelnek a zarándokok. A Szent Péter-bazilikában két eltörött, kristályüvegű keret található, amelyek közül egyikben, a XVI., vagy XVII. századig, Veronika Kendőjét őrizték. Ezekkel a keretekkel pontosan megegyezik a manoppellói kendő nagysága. Egy ismert német újságíró, Paul Badde rámutat arra a tényre, hogy a Kendő jobb alsó sarkán kristálydarabokat találtak.[52][53][54][55]
A tárgyat Spanyolország legrégebbi kincstárában, az észak-spanyolországi Oviedo katedrálisában őrzik a 8. századtól. Ennek az ereklyének a hivatalos neve: arctörlő kendő. Anyaga lenvászon. Tudományos kutatások megállapították hogy ez a len anyag az első századból való. A 855 × 525 mm-es leplen nem látható arcmás, csupán vérfoltok és vérsavó. Ez a Sudario, vagyis kendő, amellyel a haldokló arcát törölték a zsidó hagyomány szerint. Az oviedói kendő történetét is nyomon tudjuk követni, mint a torinói lepelét. Eszerint 614-ben került el Jeruzsálemből, amikor a perzsák megszállták a várost. Egy bizonyos Fülöp presbiter előbb Alexandriába vitte, majd az arckendő rövid időre Sevilla püspökéhez került, ezután Toledóban őrizték, végül a mórok elől Oviedóba menekítették. Azóta nem hagyta el a várost, illetve környékét. (Ez a virágpor-analízis szempontjából fontos.) Előbb egy barlangban őrizték, majd kápolnát és katedrálist építettek az ereklye számára. Pelagius, 12. századi püspök, két történeti munkájában is részletesen foglalkozik a sudarium történetével. A spanyol EDICES kutatócsoport és dr. José Villalain által végzett tudományos vizsgálatok szerint, a leplen található foltok egy rész vérből és hat rész tüdőváladékból állnak, amely a keresztre feszített fulladásos halálával, illetve az eközben bekövetkező tüdőödémával függhet össze, és amely egyezik a János evangélium vonatkozó részével. A virágporvizsgálatok kimutatták, hogy a lepel útja valóban Jeruzsálemből Afrikán keresztül vezetett Spanyolországba. Mirha- és áloényomokat is sikerült mikroszkopikusan kimutatni a szöveten. Egy vizsgálat kimutatta, hogy az oviedói kendőn és a torinói leplen egyaránt megtalálható ugyanaz a kétfajta virágpor, a rajtuk lévő vérfoltok vércsoportja azonos (mindkét vásznon AB vércsoportú vér található, amely egy embertől származik), illetve nagy részük fedi egymást (az oviedói kendőn a vérfolt elhelyezkedése megegyezik a torinói lepel vérfoltjaival).[54][56]
![]() | ![]() | |
---|---|---|
Az iszlám vallás hagyományai szerint a torinói lepel valóban Jézust ábrázolja. Az elbeszélés szerint Jézus el szeretett volna látogatni Edesszába, azaz a mai Şanlıurfa városába. Mivel nem volt rá lehetősége, maga helyett egy leplet küldött: ez a torinói lepel.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.