(1899–1973) magyar zenetörténész, művészettörténész From Wikipedia, the free encyclopedia
Szabolcsi Bence Győző (Budapest, 1899. augusztus 2. – Budapest, 1973. január 21.) zenetörténész, művészettörténész; a magyar zenetudomány és zenetörténetírás nemzetközi rangú képviselője. [1]
Szabolcsi Bence | |
![]() | |
Életrajzi adatok | |
Születési név | Szabolcsi Bence Győző |
Született | 1899. augusztus 2. Budapest |
Elhunyt | 1973. január 21. (73 évesen) Budapest |
Sírhely | Farkasréti temető |
Gyermekei | Szabolcsi Éva |
Szülei | Szabolcsi Miksa |
Iskolái |
|
Pályafutás | |
Díjak |
|
Tevékenység | zenetörténész, zenekritikus, művészettörténész |
![]() | |
Szabolcsi Bence aláírása | |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Szabolcsi Bence témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Baumgarten-díjas (1933, 1947); Kossuth-díjas (1951, 1965). Herder-díjas (1971), az MTA tagja (levelező 1948, rendes tag 1955).
Szabolcsi Miksa újságíró és Boskovitz Matild fia.
Budapesten tanult jogot, irodalomtörténetet és filozófiát (1917–20), Lipcsében pedig zenetudományt, művészettörténetet és történelmet (1921–23).
Társszerkesztője volt a Zenei Szemlének (1926–29), Tóth Aladárral a Zenei lexikonnak (1930–31). Tagjává választotta őt 1936-ban a londoni Royal Asiatic Society, 1938-ban a Nemzetközi Zenetudományi Társaság, 1940-ben a Nemzetközi Népzenei Tanács, 1960-ban a finn Kalevala Társaság, továbbá a lengyel–magyar kapcsolatok ápolását célul tűző Magyar Mickiewicz Társaság.[2]
1944-1945-ben többször hívták be munkaszolgálatra.[1] 1944-ben történt nagy magánéleti tragédiája: az, hogy tizennégy éves Gábor fia a vészkorszak áldozata lett.
1945-től a Liszt Ferenc Zeneművészeti Főiskola zenetörténet-tanára. 1951-ben megalapította és haláláig irányította a zenetörténész-képzés legelső magyarországi műhelyét, a zenetudományi tanszakot. 1950–1956 között az Új Zenei Szemle, 1960-tól 1973-ig a Magyar Zene, haláláig a Studia musicologica c. folyóiratok szerkesztőbizottságának tagja volt. Ez utóbbinak (Kodály Zoltán 1967-ben bekövetkezett halála után) szerkesztője lett. 1951–1956, valamint 1959–1961 között elnöke volt a Magyar Zeneművészek Szövetségének. Bartha Dénessel együtt szerkesztették a Zenetudományi tanulmányok tízkötetes könyvsorozatát (1953–62).
1961-ben megalapította és 1973-ig igazgatóként irányította az MTA Bartók Archívumát, amely 1969 (más forrás szerint 1974) óta az MTA Zenetudományi Intézeteként működik. A budapesti Zeneművészeti Főiskolán ő alapította meg a Zenetudományi Tanszéket.
Tanítványai közül a szakmának olyan jelesei kerültek ki, mint Kroó György, Kárpáti János, Bónis Ferenc és Pándi Marianne.[1] Egyik tanítványa, Ujfalussy József így emlékezett rá:[1]„Tanítványait, hallgatóit ösztönző szavával, biztató tekintetével egyúttal mindjárt munkatársaivá is fogadta, ellenállhatatlanul vonzotta útitársul izgalmas, közös szellemi kalandokra, az ázsiai zenefolklórtól az európai zene, képzőművészet, irodalom és filozófia csarnokáig, alig ismert magyar zenetörténeti dallamoktól Bartók és Sztravinszkij művészetéig vezető, csodálatos utazásokra. Szellemének fölénye nem nyomasztott, hanem fölemelt, magához növelt, a szónak eredeti, szótári jelentése szerint."
Az 1920-as, 30-as években bejárta a Duna menti országokat, hogy összegyűjtse, majd közzétegye a régi magyar zene történeti emlékeit. Útjainak eredményeképpen 1928–1954 között tíz alapvető tanulmányt írt a magyar zene történetéről, a középkortól kezdve a 19. századig. E tanulmányok A magyar zene évszázadai c. gyűjteményes kötetekben jelentek meg 1959 és 1961 között. Ugyanennek az anyagnak más elvű, antológia-szerű összefoglalása A magyar zenetörténet kézikönyve (1947).
Az 1930-as évek közepétől terjesztette ki kutatásait az egyetemes zenetörténet jelenségeinek és összefüggéseinek vizsgálatára. Ekkor megjelent művei: Bevezetés a zenetörténetbe (Budapest, 1936); A zene története (Budapest, 1940); Beethoven (Budapest, 1947); Európai virradat. A klasszikus zene kialakulása Vivalditól Mozartig (Budapest, 1948).
Kétirányú – „keleti” és „nyugati” – kutatásainak eredményeit monumentális szintézisbe foglalta fő művében: A melódia történeté-ben (Budapest, 1950). Szabolcsi írta az első, tudományos hitelű magyar Bartók-életrajzot (1955).
Új kutatási területet nyitott meg a Liszt kései alkotói korszakát vizsgáló tanulmánya is: Liszt Ferenc estéje (Budapest, 1956). Élete utolsó hónapjaiban adta közre válogatott Kodály-tanulmányait: Úton Kodályhoz, (Budapest, 1972).
A magyar mellett a zsidó kultúrát is gazdagította.[1] Káldi Lászlóval együtt a zsidó ifjúság számára daloskönyvet állított össze 174 magyar és héber dallam fölhasználásával.
Kutatásainak két fő területét egy-egy hanglemez-antológia formájában is közreadta: Musica Hungarica (Budapest, 1965); Musica mundana (Budapest, 1975), Zsidó kultúra és zenetörténet (szerkesztette Komoróczy Géza, Tankönyvkiadó, 1999).
Föltétlenül említést kell tenni arról, hogy a magyar zenei lexikográfia klasszikus alkotása: az 1965-ben kiadott háromkötetes Zenei Lexikon is Szabolcsi Bence átfogó anyagismeretét és odaadó munkáját dicséri társszerzője: Tóth Aladár virtuóz stílusművészete mellett.
A Szabolcsi-életmű kiadása Bónis Ferenc szerkesztésében 1977-ben indult meg, de az 5. kötet után (1987) megszakadt.
A Farkasréti temetőben nyugszik.
Nevét viseli a kiemelkedő zenetudományi és zenei ismeretterjesztő tevékenységért évente odaítélt állami kitüntetés, a Szabolcsi Bence-díj.
Szintén róla nevezték el a budapesti zeneoktatás egyik "fellegvárának" számító Szabolcsi Bence Zeneiskolát (Budapest, V. kerület, Vármegye utca 9.), amely évente emlékérmet ad ki névadója halálának évfordulóján.
Egy másik iskola is az ő nevét vette föl. A nyergesújfalui Szabolcsi Bence Alapfokú Művészeti Iskola. Jelmondatuk: „A Szabolcsi Bence név kötelez: magyarságra, európaiságra, egyetemes humánumra.“ /Bónis Ferenc/[3]
Budapesten, Káposztásmegyeren is emlékét őrzi egy róla elnevezett tér.[1]
Arra, hogy szellemi öröksége mennyire eleven, jó bizonyság, hogy a Magyar Tudományos Akadémia székházában 2023. január 23-án emlékülést rendeztek tiszteletére.[4]
Szabolcsi Bence a magyar kultúrában kiemelkedő szerepet játszó híres Szabolcsi-dinasztia sarja. Ismert rokonai: Testvérbátyja Szabolcsi Lajos, író, költő, újságíró, a zsidó asszimiláció élharcosa. Leánya, Szabolcsi Éva, műfordító, irodalomtörténész; fő szakterülete az olasz irodalom. Unokaöccse, Szabolcsi Miklós, Szabolcsi Lajos fia, irodalomtörténész, a jeles József Attila-kutató.
Felesége Győző Klára (1900–1975),[5] Győző Adolf és Neu Gizella lánya, akivel 1928-tól annak haláláig élt együtt.[6]
Fia, a tizennégy éves Gábor a holokauszt során életét vesztette. Az ő sorsát dolgozza fel Keszi Imre Elysium című regénye,[7] a vészkorszak történéseinek első művészi színvonalú megörökítése. (A fiú gyümölcsöt akart szedni egy kertben, ám sárga csillagját látva a csendőrök elhurcolták. Gábor megmentése érdekében mind szülei, mind azok jóbarátai minden követ megmozgattak, ám nem értek célt: Auschwitzban előbb orvosi kísérletek alanya lett, a háború vége felé pedig a gázkamrákban lelte halálát.)
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.