Loading AI tools
זרם מיסטי באסלאם מוויקיפדיה, האנציקלופדיה החופשית
הסוּפיות או סוּפיזם (בערבית: صوفية; בתעתיק מדויק: צופיה) היא זרם מיסטי באסלאם, השם את הדגש על האהבה והכוונה שבעשייה, יותר מאשר על ההלכה עצמה. בעוד ששאר הזרמים באסלאם סבורים כי הנביא מוחמד מת ומורשתו חקוקה בסלע ולא ניתן לשנות בה דבר, הסופים סבורים כי הנביא מוחמד מוסיף לדבר אל מאמיניו באמצעות מורי ההלכה הקדושים, המחוברים בשרשרת מיסטית אל מוחמד והם אלה שקובעים בנוגע לכל דבר. הם שאפו להתאחד עם האל ("איתיחאד") תוך ביטול המהות העצמית שלהם, ולצורך כך פיתחו סוג מדיטציה הנקרא מוראקבה המזכיר את מסורות המדיטציה של המזרח הרחוק.
יש להשלים ערך זה: בערך זה חסר תוכן מהותי. ייתכן שתמצאו פירוט בדף השיחה. | |
![]() | |
שורשים, סיווג והנהגה | |
---|---|
דת | אסלאם |
זרם | אסלאם סוני |
מקור השם |
צמר ![]() |
תאריך ייסוד | שלהי המאה ה-8 |
מייסד |
מוחמד ![]() |
הושפע מ |
Abu Nu`aym ![]() |
ארגונים ופעילות | |
מיקום |
העולם המוסלמי, כלל עולמי, העולם ![]() |
מוסדות |
Lataif-e-sitta, maqam, ḥāl, Warid, Wird ![]() |
![]() ![]() |
הסופים חיים כסגפנים, חיים בעוני מתוך בחירה ומנעו מעצמם שינה, מזון ונוחות פיזית. בראשית דרכם נקראו אנשים אלה "זאהִד" (בערבית: "زاهد").
הסופיות צמחה בתוך העולם המוסלמי של שלהי המאה השמינית, בקרב קבוצת אנשים קטנה שכונו בשם "אלו הפוסעים בשבילי הדרך הרוחנית". את אלוהים והאמת הם כינו "האהוב", בשל תשוקתם וכמיהתם העזה לאלוהות, והיו ידועים כ"אהוביו של אלוהים" או "אוהבי האל". מאוחר יותר קיבלו את הכינוי "סופיים". השערות נפוצות בקשר למקור השם הן:
עבד אל כרים אל קושיירי ואבן ח'לדון דחו שניהם את כל האפשרויות מלבד צוּף על רקע לשוני.[1]
במאמרו "חקר הסופיות במערב" אידריס שאה מסכם את הקשיים בדרכו של מי שמנסה לקבוע את פירוש המילה "סופי". הוא מונה שורה ארוכה של הגדרות והסברים כולל אלה הרשומים למעלה. כנגד זה, שאה נותן הסבר לא אטימולוגי עבור המושג: "סופים מתייחסים לקולות של האותיות ס, ו, פ (בערבית ص, و, ف) כמשמעותיות בהשפעתם על החשיבה האנושית."[2]
לפי התפיסה הסופית, תורתו של מוחמד עוותה על ידי מלכים ושליטים שהכפיפו את חוקי האסלאם לצרכיהם והשתמשו בהם לטובתם האישית, על מנת להצדיק את מעשיהם ואורח חייהם. הסופים, הרואים עצמם כמשמרי המסר הטהור של האסלאם המקורי, החלו להתגבש כאלטרנטיבה לשחיקה הרבה שעברה הדת הצעירה. קבוצות קטנות של מחפשים אוחדו סביב מורים רוחניים, שבמהלך הזמן הפכו לאחוות ומסדרים שונים, כל מסדר נקרא על שם מייסדו.
המיסטיקנים הסופים שאבו את עיקר השקפתם מן הקוראן, אשר עבור המוסלמים מכיל את כל החוכמה האלוהית ויש לפרש אותו בתבונה, והעניקו בפרשנותם משקל רב להצהרה שאלוהים "אוהב אותם והם אוהבים אותו", שהפכה להנחת בסיס בתפיסה מיסטית שנשענת על אהבה[3].
בבסיס התפיסה הסופית, בדומה לזרמים מוסלמים רבים, נמצא התווחיד, העיקרון המונותאיסטי על פיו "אין עוד אלוהות מלבד אללה". תפיסה זו עברה מספר גלגולים לאורך ההיסטוריה של התפתחות הסופיות, ובעת המודרנית התייחסות נפוצה כלפיה היא שאין בעולם דבר מלבד אלוהים[3].
שתי גישות אלו, שאלוהים הוא הכל, ושאלוהים מלא אהבה, הובילו לכך שבלב הדרך הסופית ישנה שאיפה לכניעה לאלוהים באהבה, שוב ושוב, והשאיפה לראות בכל אדם, חיה, צמח ודומם את ההתגלמות המוחלטת של אלוהים השורה בכל. הסופים מאמינים שהאלוהות יצרה את העולם כאחדות אחת הפועלת במסגרת של חוקים הרמוניים, של שאיפה לאיזון בין נתינה לקבלה, ומטרת הדרך הסופית היא לחזק את האחדות של הפרט עם הדרך האלוהית.
באופן מסורתי השקפתם הגיעה לצד ציות קפדני לחוקי הדת והפיכתו של הנביא מוחמד למודל לחיקוי. מנקודת מוצא זו, שאיפתם להגשמה רוחנית מתמקדת בהתבוננות פנימית נוקשה ומאבק נפשי, בניסיון לטהר את האדם אפילו מהסימנים הקטנים ביותר של אנוכיות, ובכך להשיג אח'לאץ, טוהר מוחלט של כוונה ומעשה. תרגול תווכל (אנ'), אמונה אדוקה באלוהים, מתורגל לעיתים במידה כזו שכל מחשבה שעוסקת ביום המחר נתפסת כלא-דתית. תפיסה בסיסית במיסטיקה הסופית עוסקת ב"מעט שינה, מעט דיבורים, מעט אוכל", וצום נחשב לאחד מהתרגולים החשובים ביותר לשגשוג רוחני[3]. הסופים מייחסים חשיבות רבה לציטוט של מוחמד: "העוני הוא גאוותי", ומפרשים את ה"עוני" כגישה לפיה אין עניין בשום דבר בחיים פרט לאלוהים. מדריך רוחני סופי אמור לקבל מתלמידו התמסרות מלאה לשיטות תרגול קפדניות. רעיון ה"ג'יהאד", מלחמת הקודש המוסלמית, מקבלת פרשנות בזרמים הסופיים לפיה זוהי מלחמה ב"נפש התחתונה", שמומשלת לעיתים ל"כלב שחור" שלא ניתן להורגו אלא רק לאלפו לדרך האלוהים. גם סבלנות והכרת תודה נחשבים כערכים נעלים[4].
על פי המיסטיקה הסופית, על האדם לעבור בחייו מסע רוחני, בניסיון להגיע לפנה (אנ') - המדמה מוות של התכונות האנושיות - מצב בו האדם מתנקה מתכונותיו האנושיות, ומפנה מקום לתכונות האל. תחנה רוחנית אידילית זו מתוארת כאקסטטית ומלאה פיקחון. כדי להגיע אל הפנה, על פי האמונה הסופית, יש לדבוק במסורות שונות, ביניהן תפילות טקסיות רפיטטביות[4].
על פי התפיסה הסופית, לא די לאנושות בידע המדעי, אלא היא זקוקה לצידו גם לידע אינטואיטיבי, כדי להגיע אל הארה רוחנית אמיתית. במיסטיקה הסופית חיוני לחוות את העולם באופן ישיר. המיסטיקנים הסופים מאמינים שאף תגלית לעולם לא יכולה לסתור את הכוונה האמיתית של הקוראן, ורואים בו את הביטוי הגבוה ביותר לחכמה אלוהית[3].
הסופיים מאמינים שמספר הדרכים אל האחד הוא כמספר בני האדם על פני האדמה, וכל אחד ואחד צופן בתוכו את הקריאה לפקוח את עיניו לנסתרות ולבוא, לחזור אל שורש שורשי מהותו הפנימית. דוגמה לחשיבות שמיחסים הסופים למציאת הדרך האישית לאלוהים ניתן למצוא בשירו של שייח' מוזאפר:[דרוש מקור]
עִזְבוּ הַכֹּל וּלְכוּ בְּעִקְבוֹת הָאַהֲבָה בִּלְבַד, הוֹ לִבִּי,
אַנְשֵׁי מְצִיאוּת מְצַיְּתִים לָאַהֲבָה,
עֲבוּרָם הָאַהֲבָה עַתִּיקָה יוֹתֵר מִכָּל הַיָּדוּעַ לָנוּ.
הֵם חִפְּשׂוּ אֶת רֵאשִׁיתָה שֶׁל הָאַהֲבָה,
אַךְ גִּלּוּ שֶׁאֵין לָהּ רֵאשִׁית.
תורותיהם וכתביהם של הסופים מתארים את מסעה של הנשמה הנפרדת אל האחדות עם אלוהים, ומציעה קווים מנחים וייעוץ בנתיב מסע זה. הספרות הסופיית מציעה הסברים עשירים ומפורטים להבנת מערכת היחסים שבין האדם לאלוהיו, ומתארת כיצד כמיהה כנה לאלוהים עוזרת להטהרות, ומדגישה כיצד נוכחותו של אלוהים עשויה להתגלות בפנינו גם ברגעים קשים, כשהיא נראית רחוקה מאיתנו ביותר.
המיסטיקנים שמגיעים, על פי תפיסתם הרוחנית של הסופים, לקרבה הגדולה ביותר לאלוהים - מקבלים את התואר "ולי", או ברבים "אווליה". האווליים נחשבים בתפיסה הסופית לכאלו שנוצרו, רוחנית, מתוך אורו של מוחמד הנביא[3].
ג'לאל א-דין רוּמי הוא המפורסם ביותר מבין המורים הסופיים הרבים, וכתביו המתורגמים לשפות רבות הפכו את הסופיות למוכרת במערב.
יש חוקרים הסבורים שרבי אברהם בן הרמב"ם עסק ברעיונות הסופיים ולדעתם כמה מהם קיימים ביהדות. הוא אף הנהיג קבוצה של חסידים שנהגו במנהגי פולחן ברוח הסופיות לדעתם, ושמם הידוע במחקר הוא חסידי מצרים.[5]
החוקרים נמרוד לוז ומיכאל ארליך עסקו בהשפעת התיישבותם של מטיפים סופים על התאסלמותה של האוכלוסייה הכפרית באזור ירושלים וצפת תחת השלטון המוסלמי.[6]
יש היבטים מסוימים של הפילוסופיה הסופית שמעוררים מחלוקות ודיון, הבולט ביניהם הוא האופי האנטי-חומרני שבאתוס שלה. גמאל מרזוק, פרופסור לפילוסופיה אסלאמית באוניברסיטת עין-שמס בקהיר, במאמרו בשם "השפעת הנצרות על ההתהוות הראשונית של סופיות אסלאמית", הבליט את המגמה הנזירית והאנטי-חומרנית שבסופיות, ושם דגש על הנטייה שלהם "לנטוש חומרניות ולחיות רק כדי להתפלל, משהו דומה לחיים נזיריים.[7]
יש מוסלמים שסבורים כי גישה זו לא עולה בקנה אחד עם הקוראן: בסורת אל-חדיד, פסוק 27, מוצגת ההתנזרות כהמצאה אנושית ולא כצוו אלוהי. בנוסף יש בקוראן דגש חזק על החוקים הפיזיים של היקום, והפצרה במאמינים ללמוד ולהבין את ה"סימנים" של אלוהים בעולם הפיזי (כגון סורת אל-בקרה, פסוק 164). גישה כזו מוציאה מכלל חשבון את ההימנעות וההתרחקות מהעולם החומרי. איברהים ב. סעיד, מנהל הקרן הבינלאומית למחקר אסלאמי בארצות הברית, מציין עובדה מעניינת הקשורה למושג בערבית "עלים" (عليم) המופיע בקוראן. בדרך כלל נוהגים לפרש את המושג הזה כ"מנהיג דתי". סעיד טוען שהכוונה ב"עלים" היא בעצם לאנשי מדע, דבר שמצביע על החשיבות הגבוהה שהקוראן נותן לעולם הפיזי והמאמץ להבין אותו.[8] בקוראן יש פסוקים המדרבנים מאמינים לנסות לשפר את מצב האנושות ולפעול לייסד את חוקי האלוהים בתוך החברה האנושית (כגון סורת אל-חג', פסוק 41), משימה שלא מתיישרת עם הנטיות להתבודדות ולהתנזרות הקיימות בסופיות.
תורת הנסתר הסופית מקסימה אנשים במערב שנים רבות, במיוחד מזרחנים.[9] דמויות כמו רומי הפכו למוכרות מאוד בארצות הברית, מקום בו הסופיות נתפסת כפן לא פוליטי ולא לוחמני של האסלאם.[9][10] אוריינטליסטים הציעו מגוון רחב של תאוריות לגבי התכונות של הסופיות, כגון שהיא הושפעה מנאופלאטוניזם או שהיא הייתה תגובה היסטורית של הארים נגד השפעה תרבותית "שמית". חוקר האסלאם סייד חוסיין נאסר (אנ') סבור שהתאוריות שלעיל כוזבות מנקודת המבט הסופית.[11]
במכון האסלאם הנמצא במנהיים, גרמניה, שבו עובדים על נושא קליטת המוסלמים באירופה, רואים בסופיות השקפה שמתאימה במיוחד לדיאלוג בין-דתי ולהרמוניזציה בין-תרבותית בחברות דמוקרטיות ופלורליסטיות. במכון מתארים את הסופיות כסמל של סובלנות והומניזם – היא אינה דוגמטית, היא גמישה ואינה אלימה.[12] לפי פיליפ ג'נקינס, פרופסור מאוניברסיטת ביילור שבטקסס, "הסופים הם הרבה יותר משותפים טקטיים של המערב: יש להם פוטנציאל להיות התקווה הגדולה ביותר של פלורליסטיות ודמוקרטיה במדינות אסלאמיות." כמו כן, מספר ממשלות וארגונים תומכים בקידום של סופיות כאמצעי להיאבק במגמות בלתי סובלניות ואלימות באסלאם.[13] לדוגמה, ממשלות סין ורוסיה[14] תומכות באופן גלוי בסופיות כדרך הטובה ביותר להגנה נגד חתרנות אסלאמית. ממשלת בריטניה, במיוחד לאחר פגועי הטרור ב-5 ביולי 2005, תמכה בקבוצות סופיות בקרב שלה נגד קיצונים אסלאמיים. מכון מחקר ראנד הידוע ובעל ההשפעה, הוציא דו"ח חשוב בשם "בנית רשתות מוסלמיות מתונות," הדוחק בממשלת ארצות הברית לחזק קבוצות מוסלמיות המתנגדות לקיצוניות אסלאמית.[15] הדו"ח הדגיש את תפקיד הסופים כמוסלמים מסורתיים מתונים הפתוחים לשינוי, ולכן שותפים במאבק באלימות.[16][17] גם ארגוני חדשות כגון ה-BBC, ה-Economist והעיתון Boston Globe רואים בסופיות אמצעי להתמודד עם קיצונים מוסלמים אלימים.[18]
אידריס שאה קובע שלסופיות יש טבע אוניברסלי, וששורשיה קודמים לעליית האסלאם והנצרות.[19] הוא מצטט את סוהראוורדי, סופי פרסי מהמאה ה-12, שאמר "[סופיות] הייתה צורת חוכמה מוכרת ומיושמת על ידי סדרה של חכמים, כולל החכם הקדום והמסתורי הרמס המצרי". הוא מפרש את השירה של אבן אל-פריד ש"מדגיש שסופיות נמצא גם מעבר וגם לפני מערכות הידע; ש'היין שלנו התקיים לפני הענב והגפן' (המדרשה והמערכת)...".[20] אך יש חוקרים הדוחים את טענותיו של שאה.[21] המגמות המודרניות של נאו-סופים בארצות מערביות מתירות לאנשים לא מוסלמים לקבל "הדרכה בדרך הסופית", דבר שמוסלמים רבים מתנגדים לו עקב התפיסה שאת הסופיות אפשר ללמוד רק במסגרת האסלאם.[22][23]
לסופיים מספר פולחנים הייחודיים לזרם הנוספים על הפולחנים הסונים המקובלים, שמטרתם הגעה למצב נפשי הנקרא פיטרה (בערבית: فطرة). הפיטרא הוא מצב נפשי טהור ובסיסי בו הנפש פתוחה לראות בכל דבר בעולם חלק מהשלם הנקרא אללה. פולחנים אלו מקבלים צורה של תרגולים יום יומיים במודעות הדומים לתרגולי הקשיבות המזרחיים. משום שהתרגולים רבים ואין הם חובה מוסלמית, רוב המאמינים הסופים אינם לוקחים חלק בכולם. על המורה הסופי לבחור את התרגולים שיועילו ביותר לתלמידיו במצבם. ניתן לחלק את התרגולים לשתי קטגוריות על:
מטרת תרגול הדיקר היא לפתח קשב ומודעות לנוכחות האל בהכל. התרגול הפרטני המוכר ביותר הוא שינון 99 שמותיו של אללה (לרוב באמצעות מסבחה) או שינון פסוקים מסוימים מההקוראן או מהחדית'. אך ישנם מגוון של תרגולי דיקר במסורות סוניות שונות, וביניהם שירה, ריקוד, מוזיקה אינסטרומנטלית, הדלקת קטורת ועוד. המפורסם שבתרגולים אלו הוא טקס הסאמה הטורקי המשלב שירה, ריקוד, תפילה וביגוד טקסי מיוחד.
תרגול המוראקבא (ערבית: المراقبة) הוא סוג של תרגול מדיטטיבי שמטרתו לטהר את הנפש ממושגים כוזבים דוגמת עצמי ונפרדות במטרה לאפשר ללב לקבל את התווחיד, האיחוד הכללי עם אללה. בתרגול המורקאבא על המתרגל לצפות בליבו (המטפורי) ולהפיק תובנות על הקשר של ליבו אל האל ואל העולם שהאל ברא. ביטול העצמי נועד לעזור בטיפוח אורח חיים צנוע והתחבר עם המהות האלוהית.
המוראקבא השפיע רבות על אמני מדיטציה במזרח, ובמיוחד על אושו שכתב עליה מספר ספרים.
סֶמָאע - "הדרווישים המסתחררים" (בפרסית, ערבית ו-אורדו: سَماع; בטורקית: Sema) הוא טקס סופי, במיוחד במסדר המאולוויה, המתבצע כחלק מתרגול מדיטציה והתקרבות לאלוהים. הטקס כולל, בין היתר: הכנה, תפילה, שירה, נגינה וריקודים מסוחררים, עם לבוש מיוחד.
בשנת 2005, אונסק"ו אישר את "טקס סמאע" של טורקיה כאחת מיצירות המופת של המורשת בעל פה והבלתי מוחשית, של האנושות (אנ').
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.