From Wikiquote, the free quote compendium
Aeg on sündmuste järgnevuslik korrastatus ja sündmuste omavaheline kaugus selles korrastatuses.
Kui pronksi, kivi, maad ja merd võib neelda
hukk saatuse poolt seatud minutil,
kuis suudaks kaduvuse raevu keelda
siis ilu, mis on väeti nagu lill?
Mismoodi suve mesihingus püsiks
küll Aja hävitava ründe all,
kui võim on muuta kõvad kaljud rüsiks
ja terasväravadki põrmuks tal?
Aja huuled kaanivad lättesoont;
armastus nõrgub ja koguneb, langenud veri aga
leevendab kord ta hädad.
Ja mina olen tumm ega saa ütelda ilmatuulele,
kuidas aeg on tähtede ümber tiksunud taeva.
Laev on sadamas terve öö,
laud on kaetud — võta ja söö!
Viin on klaasis, käsi on soe,
homme ja ülehomme ei loe.
Tule ja tantsi, põrand on kuum,
aeg on lühike, lõpmatu ruum.
Kaht kindlat asja nii laul kui laev,
nimelt kohta ja aega vajab.
Aja kronomeetrita võtame.
See on üheksateistkümnes sajand.
Kui laulu iga pole pikk,
ehk aitab siis ta minevik,
toob püsivuse hõngu?
kui mustast õhust tähti läbi tuulab
siis ädala sees silmili on august
ta minu samme maja ümber kuulab
ja hingab sisse õunapuude kaugust
või lähedust kui käed on tüves kinni
uut ajasammalt tunnevad nad seal
kui ladvast langeb mitu lõhnavinni
siis aja lõhn ei muutu mitte eal
Aeg on surma sõiduplaan
Saab otsa koos nafta ja maagaasiga
Igivana Muinasaeg sirutab end hommiktunnil.
On puutehetk.
Ritsikliblikas lennutab end ta õlale ja siristab
kuuldamatult:
"No nii, inimesed, kas oli kord kord?"
Aeg viskab õlgadelt väsinud tolmumantli ja
sõnab:
"Ah! Inimesed! Tuleb uus aeg, tuleb uus
vanaaeg. On's teil labidavarred terved?"
Inimesed noogutavad ja vaikivad müürina.
Rehapulgad hakkavad naerma.
Mõtlen sulavatele liustikele,
delfiinidele, merihobudele,
angerja teekonnale,
näkineidudele ja sireenidele,
kes ei laula enam ammu kalade,
vaid puntraks keerdunud
plastikumägede keskel.
Kui palju on neil aega?
Kui palju on meil aega?
aja taga tuleb eelaeg
ja viib su tagasi sinna hommikusse,
kui sa avad silmad ja tema –
su ema – on lahkunud,
ja sa tunned, et sured
Te olete külmad ja kaamed selle vildaka päikese all, tolmune on teie nahk.
Teie pilk, mu kallid, on ähmane, väsinud,
te olete pragunenud vaasid, kus saab hoida vaid kuivanud lilli.
Kõik on paatunud, mis eal teiega toimunud,
teie aeg ei voola kuhugi.