český novinář, muzikolog a hudební publicista From Wikipedia, the free encyclopedia
Ivan Medek (13. července 1925 Praha[1] – 6. ledna 2010 Praha[1][2]) byl český novinář, původní profesí muzikolog, spolupracovník Talichova Českého komorního orchestru a České filharmonie, hudební publicista, teoretik a kritik, bratr Mikuláše Medka.
Ivan Medek | |
---|---|
![]() Ivan Medek | |
Narození | 13. července 1925 Praha ![]() |
Úmrtí | 6. ledna 2010 (ve věku 84 let) Praha ![]() |
Místo pohřbení | Břevnovský hřbitov (50°5′6″ s. š., 14°21′3″ v. d.) |
Povolání | novinář, spisovatel, hudebník, hudební žurnalista a politik |
Ocenění | Cena 1. června (2005) Cena Ferdinanda Peroutky (2008) Řád Tomáše Garrigua Masaryka ![]() |
Politická strana | KDU-ČSL |
Choť | Ljuba Medková (1945–1977) Helena Medková (1979–2010) |
Děti | Z prvního manželství: Viktorie Medková (1950) Jan Medek (1952) Terezie Jakšová-Medková (1957) |
Rodiče | Rudolf Medek Eva Medková |
Příbuzní | Mikuláš Medek (bratr) Emila Medková (švagrová) Eva Kosáková (neteř) Jan Slavíček (strýc) Jiří Slavíček (strýc) Herberta Masaryková (teta) Anna Masaryková (teta) Antonín Slavíček (děd) Míla Masaryková (babička) |
Podpis | ![]() |
Citát | |
Ivan Medek – Hlas Ameriky – Vídeň | |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Dětství prožil v Národním památníku na Vítkově, který spravoval jeho otec Rudolf Medek. Vystudoval obecnou školu v Karlíně, Akademické gymnázium v Praze (čtyři ročníky) a pražskou konzervatoř, kterou ale musel po převratu v únoru 1948 přerušit pro nepřátelský postoj ke KSČ a k novému zřízení.[3]
V období komunismu na něj vedla složku Státní bezpečnost.[pozn. 1] V roce 1957 byl zatčen a odpykal si několikaměsíční trest kvůli údajnému podílu na finančních machinacích. Po propuštění se ho StB pokoušela naverbovat jako agenta, kteroužto nabídku odmítl.[3][pozn. 2]
Během pražského jara vstoupil do Československé strany lidové s cílem ji reformovat, krátce po invazi vojsk Varšavské smlouvy do Československa z ní vystoupil. Po roce 1969 měl zakázánu veřejnou činnost a v lednu 1977 po prosincovém podpisu Charty 77 dostal výpověď ze Supraphonu. Poté pracoval jako sanitář v Nemocnici Na Františku, po další výpovědi (opět z politických důvodů) pak jako umývač nádobí a šatnář v restauraci Pod Kinskou. Po řadě výslechů a přepadení Státní bezpečností v roce 1978, kdy byl odvezen mimo Prahu, omráčen a ponechán v lese,[4] emigroval do Rakouska.[5][6]
Ve Vídni udržoval kontakty s disidentskými kruhy v ČSSR (Charta 77, VONS), stal se dopisovatelem Hlasu Ameriky a spolupracoval se Svobodnou Evropou a dalšími rozhlasovými stanicemi – BBC, Deutsche Welle, Radio Vatikán. Úzce spolupracoval s laickým katolickým sdružením Opus Bonum Anastáze Opaska.[7]
Po roce 1989 byl poradcem České filharmonie, poradcem ministra kultury, předsedou Federální rady pro rozhlasové a televizní vysílání. V letech 1993–1996 pracoval v Kanceláři prezidenta republiky Václava Havla jako ředitel Odboru vnitřní politiky, v období 1996–1998 byl vedoucím Kanceláře (kancléřem).[8]
V té době se též účastnil kulturních akcí, které pořádalo Masarykovo demokratické hnutí (podvečery v divadle Kolowrat v Praze, publicistické pořady pořádané klubem TGM Kopřivnice[9])
Od roku 1991 byl nositelem Řádu T. G. Masaryka. V roce 1999 byl vyznamenán medailí Za zásluhy.[10] Za rok 2008 získal novinářskou Cenu Ferdinanda Peroutky.[11]
Jeho fejetony bylo možné slyšet na stanici Radio Classic FM a ve vysílání české redakce BBC.
Zemřel 6. ledna 2010 a byl pohřben na Břevnovském hřbitově.[12]