sovětská ofenzíva do Německem okupovaného Československa v roce 1945 From Wikipedia, the free encyclopedia
Pražská operace nebo též Pražská ofenzíva (6. května – 11. května 1945,[2] rusky Пражская наступательная операция, Pražskaja nastupatělnaja operacija) byla poslední větší ofenzíva na východní frontě druhé světové války. Ofenzíva výrazně napomohla a uspíšila osvobození Československa v roce 1945.[zdroj?]
Pražská ofenzíva | |||
---|---|---|---|
konflikt: Východní fronta | |||
![]() | |||
Trvání | 6.–11. května 1945 | ||
Místo | jihovýchodní Německo dnes Česko | ||
Výsledek | Sovětské vítězství | ||
Strany | |||
| |||
Velitelé | |||
| |||
Síla | |||
| |||
Ztráty | |||
| |||
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Pražská operace byla plánována postupně již od února 1945. Vzhledem k situaci, kdy se na území Čech a Moravy nacházela silná armáda o počtu zhruba 900 tisíc mužů, bylo zřejmé, že postup přes hraniční hory bude obtížný a že ještě dojde k náročným bojům. Německý kancléř Adolf Hitler v půlce dubna nařídil síly v Čechách ještě posílit; domníval se totiž, že právě sem bude směřovat hlavní sovětský útok.[3]
Na jaře 1945 pronikaly na české území jak Rudá armáda od východu, tak Armáda Spojených států amerických od západu. Američtí velitelé se ale do Prahy nehrnuli, z vojenského hlediska považovali za důležitější úder proti severnímu Německu a do Rakouska. Osvobození Prahy tak mělo připadnout Sovětům.[4] Britský premiér Winston Churchill ale požadoval, aby Prahu osvobodili Američané; obával se, že v opačném případě by se poválečné Československo mohlo dostat do sovětské sféry vlivu.[3] Osvobození Prahy Američany přál také československý exilový prezident Edvard Beneš, který doufal, že by to oslabilo postavení komunistů.[4] Sovětský diktátor Josif Vissarionovič Stalin 24. dubna 1945 oznámil, že vltavskou kotlinu osvobodí Rudá armáda.[4] Američané si nechtěli Sověty pohněvat, protože počítali s jejich pomocí v závěrečném boji proti Japonsku. Americký prezident Harry S. Truman tedy 1. května odpověděl, že americká vojska nebudou Prahu dobývat. Britům a představitelům Československa nezbývalo než se podvolit.[3]
Pražská operace se měla uskutečnit útokem ze tří stran směrem na Prahu, přičemž mělo dojít k osvobození podstatné části Čech. Ze Saska měla útočit vojska 1. ukrajinského frontu maršála I. S. Koněva,[2] z jižní Moravy měla útočit vojska 2. ukrajinského frontu pod velením maršála Rodiona Malinovského[2] a ze severní Moravy a Slezska měl postupovat 4. ukrajinský front generála Andreje Jeremenka[2]. Počátkem května 1945 došlo k podstatné změně situace, kdy Rudá armáda dobyla Berlín a německá vojska přestala prakticky klást odpor západním spojencům.
Operace měla začít 7. května, ale 5. května vypuklo Pražské povstání a povstalci žádali spojence o pomoc. Vedoucí československé vojenské mise v Moskvě Heliodor Píka po půlnoci 6. května tlumočil Sovětům žádost československé exilové vlády o leteckou přepravu asi 600 vojáků na pomoc Praze. Sovětský vůdce Josif Vissarionovič Stalin místo toho rozhodl, že ofenzíva začne neprodleně, tedy o den dříve, než bylo plánováno.[5]
Do boje vstupovala sovětská vojska s impozantní silou. Německé armády měly zhruba 900 000[2][6] vojáků seskupených ve dvou armádních skupinách Střed – Mitte a Východní Marka – Ostmark. Část tohoto vojska však postupovala na Linec a tak se objevuje údaj, že německé armády Ostmark na jihovýchodní Moravě čítaly okolo 150 000 vojáků.[Poz 1] Podle hlášení OKW měla armáda Mitte a podřízená armáda Ostmark v květnu 600–650 000 vojáků, podle výpovědi Schörnera jeho armáda měla 500 000.[7]
Proti této stále impozantní síle stál 1. ukrajinský front Koněva čítající 980 000 příslušníků (včetně 69 522 vojáků 2. polské armády, 5.pěších divizí a tankový sbor, Dále 2. ukrajinský front Malinovského 710 000 příslušníků (včetně 139 432 vojáků 1. a 4. rumunské armády) a 4. ukrajinský front 410 000 příslušníků (včetně 48 400 vojáků 1. československého armádního sboru). Vojska Rudé armády tvořilo 1 770 637 vojáků, 151 divizí, 14 tankových a mechanizovaných sborů, 18 brigád.[8] Nesovětská spojenecká vojska tvořilo dohromady 257 354 vojáků. Dohromady tvořilo seskupení tří frontů a všech armád teoreticky 2 027 991 vojáků.
Převaha spojenců měla výhodu v poměru sil u děl a minometů 3 : 1 (29 496 : cca 9000), v bojových letounech 3 : 1 (3014 : cca 1000) a v tancích a samohybných dělech měla také převahu 1808 obrněnců proti 876 německým.[Poz 2][Poz 3].
Němci se však mohli spoléhat na dobře členěnou obranu i přírodní bariéru nejen pohraničních pohoří, ale také o Oderské vrchy, Drahany, Zábřežskou vrchovinu a Českomoravskou Vysočinu. K zákopovým a opevňovacím pracím bylo v závěru války i pod hrozbou trestu smrti nuceno české civilní obyvatelstvo. Na druhou stranu morálka většiny německých a zejména maďarských vojsk v této době již byla nízká a o válečné porážce již nebylo žádných pochyb a hlavním cílem vojáků bylo dostat se do amerického zajetí.
Hlavní útok za Prahu začal po poledni dne 6. května, kdy se vojska 1. ukrajinského frontu u Riesy poblíž Drážďan dala do pohybu. Rychlé tankové úderné skupiny 3. a 4. gardové tankové armády obešly Drážďany a postupovaly směrem ke Krušným horám na Mostecko, Lounsko a Kladensko. Německá armáda v tomto prostoru kladla jen slabý odpor a tak jednotky postupovaly poměrně rychle, a to i vzhledem k deštivému počasí.
Dne 7. května začaly z oblasti Moravy na západ i útoky 2.Ukrajinského frontu pod velením maršála Rodiona Malinovského, který zakončoval Bratislavsko-brněnskou operaci a 4. Ukrajinského frontu generála Andreje Jeremenka, které se krátce před tím účastnily Ostravsko-opavské operace. Další sovětské jednotky útočily přes severní Rakousko směrem k Českým Budějovicím. Němečtí fašisté soustředění ve strategickém trojúhelníku Prostějova, Přerova a Olomouce, ale neustávali v boji až do 8. května, kdy byly města osvobozena společně s Jihlavou.
Velmi těžké boje v posledních válečných dnech probíhaly okolí Tovačova, obcí Skalka, Klenovice na Hané, Čelčice, Pivín, Ivaň a Klopotovice. Těžké boje s nasazením tanků představovala největší tanková bitva květnových dnů u Tovačova. Například obec Pivín musely osvobodit sovětské jednotky hned dvakrát. Boje zde probíhaly od 1. května.[9]
Dne 7. května Německo v zastoupení náčelníka štábu OKW ozbrojených sil generálplukovníka Alfréda Jodla podepsalo bezpodmínečnou kapitulaci v sídle Vrchního velení spojeneckých expedičních sil v Remeši. Platnost složení zbraní byla stanovena od 8. května 23:01. Kapitulaci podepsal vrchní velitel spojeneckých vojsk generál Dwight D. Eisenhower a za sovětskou stranu generál Ivan Susloparov. O celé záležitosti byl informován Stalin, avšak unáhlil se a těsně po podpisu telefonicky vetoval dohodu a tak trval na podpisu nového kapitulačního dokumentu v Berlíně, také za přítomnosti zástupce Francie. Tento právní dokument totiž nebyl ratifikován vrchním velitelem sovětských ozbrojených sil maršálem Žukovem a vrchním velitelem německých vojsk Wilhelmem Keitelem a prezidentem Třetí říše admirálem Dönitzem.
V noci ze 7. na 8. května překročily úderné skupiny Rudé armády v prostoru hraničních přechodů Cínovec, Moldava a Mníšek[10] předmnichovské hranice a pokračovaly v útoku směrem na Teplice a Duchcov. Do všeobecného útoku se pustila ze severu a severozápadu 3. gardová tanková armáda generálplukovníka Pavla Rybalka z čáry Sasko – Lužice– Slezsko, kde byla rozmístěna s jednotkami spojenecké 1.Polské armády. Tato vojenská síla se dala do pohybu směrem k severním československým hranicím.
Na Moravě jednotky 4.Ukrajinského frontu dosáhly 8. května německý obranný výběžek u Prostějova, Přerova a Olomouce a jeho vojskům se v součinnosti s jednotkami 1. čs. armádního sboru podařilo proniknout na čáru Jeseník – Šumperk –Litovel - Olomouc - Prostějov. Tento den byla osvobozena také Jihlava a Němci do večera vyklidili Svitavy.
Situace český povstalců začínala být kritická, neměli dost zbraní ani střeliva.[11] V časných ranních hodinách 8. května začal dosud nejmohutnější německý útok na Prahu za použití tanků, děl a letadel.[11] Ačkoliv Sověti postupovali, nebylo jasné, kdy budou moci dorazit na pomoc Praze. Leteckou podporu povstalcům neposkytli a také v tom bránili Američanům.[11] Velitel německých vojsk v Praze generál Rudolf Toussaint nakonec začal s povstalci vyjednávat o zastavení bojů. V byl 16:00 mezi Touissantem, ČNR a velitelstvím Bartoš sepsán protokol o kapitulaci německých sil, v platnost měl vstoupit v 18:00 téhož dne. Němci měli dle dohody přestat bojovat a propustit všechny zajatce a internované osoby. Za to jim měl být umožněn volný odchod z Prahy směrem k Američanům. Letadla a těžkou vojenskou techniku měli zanechat na místě.[12] Ojedinělé skupinky nacistických fanatiků kapitulaci nerespektovaly a pokračovaly v boji.[13]
V severních Čechách pokračovala v útoku 4. tanková armáda gen. Dmitrije Leljušenka a 1. gardová armáda Andreje Grečka směrem na Louny a na Terezín.[zdroj?] U Žatce zajaly jednotky ustupující kolonu se štábem polního maršála Ferdinanda Schörnera, který prchal z lázní Velichovek u Jaroměře.[zdroj?] Poslední německý polní maršál však předtím celou svoji armádu opustil, přestože sám trestem smrti za poraženectví trestal všechny dezertéry nebo vojáky (včetně vyšších důstojníků) nalezené v civilním oděvu.[zdroj?] Odletěl letadlem do Rakouska do amerického zajetí, kde byl v Salcburku rozpoznán v pracovním oděvu.[zdroj?]
Večer 8. května dělostřelecká baterie Waffen-SS provedla před ústupem palebný přepad Karlova. Ze svých pozic na Pankrácké pláni se Kampfgruppe SS začala stahovat na jih kolem půlnoci. Němci ovšem před stažením z Pankráce zapálili ve 21.20 na Zelené Lišce sklad dělostřelecké munice. Detonace nábojů z tohoto skladu pak tvořila zvukovou kulisu v noci z 8. na 9. květen a vytvořila iluzi pokračujícího dělostřeleckého ostřelování.[7]
Večer 8. května dostal plk. Emil Strankmüller v Londýně od Oddělení pro zvláštní operace (SOE) zprávu o tom, že pokud Němci budou pokračovat v bojových operacích i po nulté hodině 9. května, mohou v Praze Američané zasáhnout.[Poz 4] Do půlnoci z 8. na 9. května, kdy měl vstoupit v platnost kapitulační akt z Remeše, úderné mechanizované skupiny 1. ukrajinského frontu postoupily až do Loun. Ostatní oddíly tohoto frontu postoupily do těsné blízkosti západních a severních hranic předmnichovského Československa.
Dne 8. května ve 23:01 hod středoevropského času (01:01 hodin východoevropského a moskevského času),[15][16] byl podepsán Akt bezpodmínečné kapitulace nacistického Německa, jenž se uskutečnil v Berlíně. Ratifikoval ji vrchní velitel německých ozbrojených sil polní maršál Wilhelm Keitel a za sovětskou stranu, vrchní velitel sovětských ozbrojených sil maršál Georgij Žukov. Účastnili se jí také zástupci spojeneckých vojsk USA, Velké Británie a Francie.
O půlnoci z 8. na 9. května vydal velitel Vojenského velitelství Velké Prahy generál Karel Kutlvašr rozkaz, kterým doplnil nařízení vydané rozhlasem o německé kapitulaci. Povstaleckým jednotkám nařídil, aby jako součást spojeneckých sil zůstaly vázány klidem zbraní do půlnoci 9. května. Zakázal jakoukoliv útočnou bojovou činnost a
palbu, s výjimkou sebeobrany. Navzdory 2. článku kapitulační listiny však nadále docházelo na celé čáře fronty k ničení nepotřebné německé techniky a materiálu a k ústupu německých sil, které se většinou bezvýsledně pokoušely dostat do amerického zajetí. Během rána v Hájích u Bílého Beránka odevzdali Němci část své těžké výzbroje čs. armádě.[7]
V časných ranních hodinách přijel do Prahy na Klárov první střední ruský tank T-34/85 s číslem I-24.[17][Poz 5]
Bojové akce Rudé armády a spojenců 9. května prakticky spočívaly v pronásledování německých jednotek, přičemž místně docházelo ještě k drobným vojenským střetům. 4. ukrajinský front postupoval od Svitav na Litomyšl - Pardubice - Kolín - Praha. 2.ukrajinský front postupoval ve třech hlavních směrech na Pelhřimov - Vlašim - Benešov u Prahy. Druhý hlavní směr směřoval na Jindřichův Hradec a jižní Čechy - Veselí nad Lužnicí - Tábor a levé křídlo postupovalo z Rakouska na Gmünd - České Velenice a České Budějovice.
9. května v časných ranních hodinách pronikla vojska 1. ukrajinského frontu ze směru od Slaného a Veltrus a jako první dorazily do Prahy Rybalkovy tanky. Do středních Čech a do Prahy postupovala téhož dne sovětská vojska prakticky ze všech směrů.[18] Velké německé jednotky již Prahu opustily, a tak docházelo pouze k ojedinělým bojům. Již v devět hodin ráno hlásil Koněv, že Praha je plně vyčištěna a osvobozena od nepřítele.[19] Celkem při bojích v Praze ztratila Rudá armáda 30 vojáků[19] a jediný tank.[20]
Po obsazení Prahy se Sověti vydali pronásledovat ustupující německé vojáky, kteří se snažili dostat do amerického zajetí. Američané ale v 19:00 uzavřeli svoji demarkační linii a další zajatce již nebrali. Někteří němečtí vojáci tak pokračovali v odporu do poslední chvíle, než aby padli do sovětského zajetí.[19]
10. května brzy ráno dorazila do Prahy prvosledová vojska Malinovského 2. ukrajinského frontu a Pardubice osvobodil 4. ukrajinský front. 1. československá tanková brigáda, které poslední boje svedla u Litovle 8. května a pokračovala na Svitavy a Kutnou Horu přijela do Prahy krátce po půlnoci 10. května Do 11. května docházelo k likvidaci posledních ohnisek německého odporu. I poté však ještě sovětské jednotky i spojenečtí vojáci československé, rumunské a polské armády čistili lesy od zběhlých a skrývajících se německých vojáků. Odminovávali cesty, infrastrukturu a mosty. Sovětská vojska zůstala na osvobozeném území do listopadu 1945, kdy (stejně jako americké jednotky) Československo opustila.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.