osobní prelatura katolické církve From Wikipedia, the free encyclopedia
Opus Dei, plným názvem Praelatura Sanctae Crucis et Operis Dei (česky Boží dílo či zkráceně Dílo, plným názvem Prelatura Svatého kříže a Opus Dei) je osobní prelaturou katolické církve. Jejím posláním je šířit ve světě povolání ke svatosti prostřednictvím posvěcování práce a rodinných a sociálních závazků prostřednictvím kleriků, kteří jsou v ní inkardinováni, a za organické spolupráce laiků, kteří se věnují apoštolským činnostem.[1]
Prelatura Svatého kříže a Opus Dei | |
---|---|
![]() Znak Opus Dei: kříž vepsaný do kruhu značícího zeměkouli | |
Zakladatel | Josemaría Escrivá de Balaguer |
Vznik | 2. října 1928 |
Typ | osobní prelatura |
Sídlo | Viale Bruno Buozzi, 73, 00197, Řím, Itálie |
Souřadnice | 41°55′18,4″ s. š., 12°29′2,6″ v. d. |
Členové | cca 2 000 |
Zakladatel | sv. Josemaría Escrivá de Balaguer |
Prelát | mons. Fernando Ocáriz Braña |
Mateřská organizace | katolická církev |
Oficiální web | www |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Svatý Josemaría Escrivá de Balaguer založil podle svého tvrzení Opus Dei na základě Božího vnuknutí v roce 1928 ve Španělsku. V roce 1941 bylo Opus Dei ustanoveno coby sdružení věřících diecézním biskupem v Madridu a v roce 1947 jej papež Pius XII. přeměnil na sekulární institut.[2] Svatý Josemaría Escrivá zemřel v roce 1975, v roce 1992 byl blahořečen a v roce 2002 svatořečen. V roce 1982 bylo Opus Dei znovu přeměněno, tentokrát na osobní prelaturu svatým Janem Pavlem II.[3] Jedná se tedy o sdružení kleriků[4] a nové náboženské hnutí charismatické povahy.[5] Sídlo prelatury se nachází v Římě a v jejím čele stojí prelát, který nesmí být biskupem.[6] V současné době Opus Dei působí v 68 zemích světa.
Opus Dei se ve svém sebepojetí liší od toho, jak jej pojímá katolická církev. Církevní právo považuje osobní prelatury za sdružení kleriků, kteří jsou v nich inkardinováni. Laici mohou spolupracovat na apoštolátu osobní prelatury, ale nejsou a nemohou být její součástí.[7] Zůstávají naopak pod výlučnou jurisdikcí svých ordinářů, tedy v první řadě diecézních biskupů.[8] Opus Dei naproti tomu považuje tyto laiky za svou součást a ukládá jim povinnost poslušnosti vůči prelátovi a dalším autoritám prelatury.[9] Podle papežské ročenky Annuario Pontificio v roce 2021 tvořilo prelaturu 2115 kněží, s nimiž na základě smluvního závazku spolupracovalo 93 510 laiků.[10]
Podle literatury Opus Dei bylo Opus Dei založeno madridským knězem Josemaríou Escrivou de Balaguer dne 2. října 1928 jakožto cesta osobního posvěcování se, která je určena lidem všech tříd skrze jejich profesní práci a plnění běžných povinností křesťana. Toto poselství prý narazilo na všeobecné mínění tehdejší doby, že k dosažení svatosti je třeba vést život zasvěcený pouze Bohu, tedy svatými mohou být pouze řeholníci nebo kněží.[11]
Obě tato tvrzení se nicméně jeví jako diskutabilní ve světle historických faktů. V prvních stanovách Opus Dei z roku 1941 se píše, že život členů Opus Dei je „v podstatě nerozlišitelný od života řeholníků“. V instrukci z roku 1934 se svatý Josemaría pro změnu zmínil, že Opus Dei není nahodilou organizací, nýbrž se jedná o trvalou organizaci „jako řeholní řád“ se všemi důsledky. Původním záměrem svatého Josemaríi bylo tedy spíše uvádět laiky do života, který byl co nejpodobnější řeholnímu životu, nikoliv respektovat specifika laického stavu.[12] Povinnosti numerářů a přidružených, které zahrnují přibližně 3 hodiny denně tzv. norem zbožnosti, odevzdávání všech vydělaných peněz, poslušnost, tělesné umrtvování včetně nošení cilicia a bičování se, a celoživotní celibát[13] jsou ostatně doposud podobnější životu podle řeholních regulí než běžnému laickému životu.
Vedle toho samotný Učitelský úřad katolické církve autoritativně zdůrazňoval univerzální povahu povolání ke svatosti ještě před založením Opus Dei. Například v Encyklice Rerum Omnium Perturbationem z roku 1922 papež Pius XI píše: „Sám Kristus učil, v čem svatost spočívá: ‘Buďte tedy dokonalí, jako je dokonalý váš nebeský Otec.’ (Matouš 48). Nemůžeme přijmout názor, že se tento Kristův příkaz týká pouze vybrané a privilegované skupiny duší a že všichni ostatní se mohou považovat za jemu milé, pokud dosáhli nižšího stupně svatosti. Pravý opak je pravdou, jak vyplývá ze samotné obecnosti jeho slov. Zákon svatosti zahrnuje všechny lidi a nepřipouští žádnou výjimku. Velký počet duší všech životních stavů, mladých i starých, které, jak nás informují dějiny, dosáhly zenitu křesťanské dokonalosti, tito světci na sobě pociťovali slabosti lidské přirozenosti a museli překonávat stejná pokušení jako my“.[14] Univerzální povolání ke svatosti proto v roce 1928 nebylo v církvi novou, natož pak revoluční myšlenkou.
Roku 1930 založil Josemaría Escrivá také ženskou část Opus Dei, které do té doby bylo určeno pouze pro muže. V roce 1933 bylo otevřeno první centrum Opus Dei, tzv. Academia DYA, kde se vyučovalo právo a architektura. O rok později se tato akademie přeměnila v malou vysokoškolskou kolej.
Během španělské občanské války, která byla poznamenána krutým náboženským pronásledováním, byl Josemaría Escrivá nucen skrývat se na několika místech Madridu.[15] V roce 1937 on i několik členů Opus Dei včetně španělského architekta Miguela Fisaca[16] utekli z republikánské zóny Španělska a přes Pyreneje a Andorru se dostali do Francie, odkud bylo možné přejít do druhé části Španělska, ve které nebyla církev pronásledována. Tyto události a vypuknutí druhé světové války prozatím znemožnily uskutečnění projektů zakladatele Opus Dei na rozšíření své apoštolské práce do dalších zemí Evropy.
Během druhé světové války se zakladatel přestěhoval do Říma, jelikož si byl vědom nutnosti sídla v tomto městě pro další expanzi do celého světa. V následujících letech cestoval po celé Evropě, aby připravoval započetí práce Opus Dei v různých zemích. V roce 1946 začala tato práce v Portugalsku, Itálii, Anglii, Irsku a Francii. Do Československa Opus Dei přišlo v roce 1990.
Opus Dei je od roku 1982 osobní prelaturou [17] katolické církve, tedy sdružením kleriků. Podle kánonu 295 Kodexu kanonického práva jsou osobní prelatury „připodobněné veřejným kněžským sdružením papežského práva s možností inkardinovat kleriky“.[4] Kanonické právo tedy připouští jedinou možnost vstupu do Opus Dei a to sice kněžskou či jáhenskou inkardinaci do této prelatury. Mezi lety 1947 a 1982 bylo Opus Dei sekulárním institutem, jehož členy mohli být i laici, kteří složili sliby, a ještě předtím bylo Opus Dei v letech 1941 až 1947 sdružením věřících (tzv. Pia Union) s působností v madridské diecézi.
14. července 2022 vydal papež František motu proprio Ad Charisma Tuendum,[18] v němž konstatoval, že Opus Dei je klerikálním, nikoliv laickým sdružením, a z toho důvodu jej podřídil Dikasteriu pro klérus.
Dále papež František potvrdil, že Opus Dei je charismatickou, nikoliv hierarchickou organizací. Z toho důvodu ustanovil, že prelát Opus Dei nesmí být biskupem a zakázal mu používat pontifikální insignie, které prelát do té doby používal.[19] Zároveň preláta Opus Dei ustanovil Apoštolským protonotářem supernumerářem a dovolil mu používat insignie této nižší církevní hodnosti.
V neposlední řadě papež František v Ad Charisma Tuendum nově nařídil Opus Dei podávat každý rok zprávu o své činnosti Dikasteriu pro klérus a přepracovat své stanovy v souladu s učením koncilní eklesiologie o osobních prelaturách.
8. srpna 2023 vydal papež František další motu proprio Prelature Personali, v němž znovu zdůraznil, že Opus Dei je standardním sdružením kleriků, s nímž smějí laici spolupracovat na apoštolských činnostech.
Stanovy Opus Dei a interní normativní dokumenty Opus Dei uvádějí mezi organickými spolupracovníky zapojenými do činností Opus Dei tzv. numeráře, numerářky auxiliar, přidružené a supernumeráře.[21] Numeráři žijí v celoživotním celibátu komunitním životem v centrech Opus Dei a jsou povinni odevzdávat Opus Dei všechny své příjmy. Numerářky auxiliar se celoživotně věnují bezplatným domácím pracem v centrech Opus Dei. Přidružení mají všechny povinnosti numerářů s výjimkou komunitního života. Supernumeráři kromě toho nemají ani povinnost celoživotního celibátu a odevzdávání všech svých příjmů Opus Dei.[13]
Kromě numerářů, numerářek auxiliar, přidružených a supernumerářů existují ještě neorganičtí spolupracovníci Opus Dei.[22] Zatímco kněží a jáhni inkardinovaní do prelatury musí být pochopitelně katolíci, postavení neorganického spolupracovníka lze zastávat bez ohledu na vyznání.
Opus Dei provozuje svá centra v 68 zemích na všech světových kontinentech s výjimkou Antarktidy. Opus Dei spravuje tato centra skrze (pro tento účel zřízená) občanská sdružení a nadace, které prelatura kontroluje prostřednictvím kněží a organických spolupracovníků dosazených do statutárních orgánů.[23]
Takto dosazení lidé jsou podle stanov Opus Dei vázáni poslušností vůči autoritám Opus Dei,[9] pročež se jimi formálně vedené právnické osoby fakticky řídí instrukcemi vedení prelatury. Zároveň se takto Opus Dei snaží chránit před odpovědnostními nároky proti sobě, protože jeho centra bývají tímto způsobem formálně koncipována jako na Opus Dei nezávislá s tím, že Opus Dei jim pouze poskytuje své duchovní služby.[24]
Vedle center provozuje Opus Dei i tzv. korporativní díla (obras corporativas), což jsou sociální projekty využívané prelaturou coby prostředky proselytismu. Některá z korporativních děl jsou spravována a řízena stejně jako centra skrze skořápkové společnosti a do nich dosazené správce z řad kněží Opus Dei a organických spolupracovníků prelatury. Tento způsob správy majetku ovšem vede ke konfliktům prelatury jak se světským,[25] tak i s církevním právem.[26]
Existují nicméně i korporativní díla Opus Dei, která jsou spravována transparentně a své spojení s prelaturou mají právně zakotvené ve svých stanovách. Jedná se konkrétně o Navarrskou univerzitu a univerzitu Santa Croce v Římě.[27] Velkým kancléřem obou těchto univerzit je ex officio prelát Opus Dei.
V roce 1991 vzniklo mezinárodní sdružení ODAN (Opus Dei Awareness Network).[28] Toto sdružení sjednocuje bývalé členy a spolupracovníky Opus Dei, kteří prelaturu kritizují pro manipulaci, sektářské rysy a dezintegraci osobnosti. V roce 2002 byl spuštěný španělský portál Opus Libros,[29] který se zabývá publikací převážně kritických informací o Opus Dei a osvětou o fungování této organizace. Opus Libros spravuje on-line sbírku více než 12 tisíc osobních svědectví o Opus Dei, z největší části velmi negativních.[30]
V českém prostředí poskytla své svědectví o fungování Opus Dei například bývalá supernumerářka Opus Dei z Prahy Jana D. Pláteníková, která v této instituci katolické církve strávila více než dva roky.[31] Velmi kriticky a v souladu s informacemi z ODAN a z Opus Libros se o Opus Dei v České republice vyjádřili rovněž bývalí přidružení Opus Dei Antonín Steinhauser a Pavel Pernica, když byli na své zkušenosti dotázáni v bakalářské práci o příchodu Opus Dei do Československa.[32]
Mluvčí Opus Dei Jack Valero kategoricky popřel veškerou kritiku Opus Dei, ačkoliv připustil, že někteří členové se mohli výjimečně dopouštět čistě individuálních pochybení. V dějinách bylo podle něj obvyklé, že „nové“ katolické instituce byly kritizovány: tak se stalo dominikánům, jezuité byli dokonce rozpuštěni, sv. Josef Kalasanský byl vyloučen z jím samotným založené kongregace piaristů.[57]
Co se týče obvinění ze strany bývalých spolupracovníků Opus Dei, Valero řekl, že jej bolí jejich odchod ve zlém a že takto mluví o Opus Dei, zároveň ale poukazuje na případy spolupracovníků, kteří Opus Dei opustili, nadále s ním ale udržují přátelský kontakt.[58]
Český numerář Peter Kopa, jeden ze tří zakladatelů Opus Dei v tehdejším Československu, rovněž nekompromisně odsoudil veškerou kritiku Opus Dei a prohlásil ji za zcela amorální slovy: „Samozřejmě, ti, kteří špiní Dílo, se tím špiní sami ve svém svědomí. Nelze špinit dílo, které je doporučeno od Jana Pavla II. a dalších papežů, kteří podepsali dokument prelatury. Žádný katolík si nemůže dovolit myslet špatně o Dílu jako celku, může si něco myslet o konkrétních členech. Víme, že v církvi konkrétní osoby mohou selhat a selhávají. I v takovém případě není ta pomluva dobrá a je to hřích, i když je to pravda. Lepší je nemluvit o nikom v církvi špatně.“[32] Potenciální slabinu Kopovy kritiky kritiků Opus Dei lze nicméně spatřovat v tom, že Peter Kopa tímtéž vyjádřením sám mluví špatně o lidech v církvi. Konkrétně o všech katolících, kteří kritizují Opus Dei. Sám si tedy neodpírá právě to jednání, na jehož údajné nepřípustnosti staví svou argumentaci.
Mezi nejvýznamnější podporovatele Opus Dei z řad novinářů patří především Italský novinář Vittorio Messori, jinak známý také svou propagací údajných zjevení Panny Marie v Medžugorje,[59] a americký novinář John Allen, editor časopisu Crux.
Podle Messoriho a jeho knihy Případ Opus Dei lze všechny kritiky a nepřátele Opus Dei rozdělit do dvou skupin.
Tou první jsou mimokatolické skupiny, z nichž nejvýznamnější jsou součástí tzv. „protisektářského hnutí“, přičemž ovšem Messori zdůrazňuje, že jako sektářství tyto skupiny vnímají jakýkoliv intenzívněji žitý náboženský život a ve skutečnosti nejsou protisektářské, ale protináboženské a protikatolické. Z toho Messori vyvozuje, že snaha označit Dílo za sektářské a destruktivní nemá reálný základ. Zároveň také odmítá i další části kritiky Díla, které operují s tzv. „Černou legendou“, kterou řadí mezi ničím nepodložené konspirační teorie vzniklé jednak nepochopením, jednak úmyslnou lživou propagandou.[60]
Druhou skupinu kritiků Messori charakterizuje jako vnitrocírkevní opozici proti hnutí, která podle něj vychází z liberálních a údajně marxistických proudů katolicismu. Podle tradicionalisty Messoriho tyto skupiny vnímají Dílo jako výspu a oporu tradicionalistických a integristických hnutí a jako takové je napadají.[60]
Messori ve své knize nicméně opomíjí katolíky i nekatolíky, kteří nepředkládají konspirační teorie a kritizují Opus Dei z ideologicky neutrálních pozic. Stížnosti na institucionální podvody, na systematické porušování kanonického práva, lidských práv, církevní disciplíny i nauky církve, nebo na systémovou neprůhlednost a obelhávání, jichž se prelatura podle většiny jejích kritiků dopouští, lze stěží logicky zredukovat na pouhé projevy marxismu, antikatolicismu, případně za opozici vůči tradicionalismu či integrismu, jak tvrdí Messori. Ačkoliv existují i ideologicky motivovaní kritici Opus Dei, případně vyznavači scestných konspiračních teorií, které popisuje Messoriho kniha, drtivou většinu kritických svědectví proti Opus Dei například z portálu opuslibros.org Messoriho analýza vůbec nepodchycuje, takže se s jejich kritikou nijak nevypořádává.
John Allen ke kritice ze strany bývalých spolupracovníků Díla říká, že mnohá z jejich tvrzení protiřečí tomu, co o Opus Dei říkají jiní bývalí spolupracovníci.[61] Mnozí z nich totiž mluví o Opus Dei pozitivně. Totéž prý platí pro mnoho lidí zapojených do různých činností Opus Dei, jejichž počet Allen konzervativně odhaduje na 900 000.
Zájem veřejnosti o Opus Dei vyvolala kniha a film Šifra mistra Leonarda, v níž představitelé Opus Dei vystupují jako záporné postavy.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.