From Wikipedia, the free encyclopedia
Karl Scotti (3. března 1862 Vídeň – 7. února 1927 Villach) byl rakousko-uherský generál a vojevůdce z první světové války. Do c. k. armády vstoupil jako absolvent kadetní školy v roce 1879, vystřídal službu u různých posádek a působil jako štábní důstojník. Na začátku první světové války se vyznamenal jako divizní velitel na východní frontě, poté velel větším vojenským uskupením v Itálii. V roce 1917 dosáhl hodnosti generála pěchoty a na italské frontě bojoval do konečné porážky rakousko-uherské armády na podzim roku 1918. Po rozpadu monarchie byl penzionován a od té doby žil v soukromí ve Villachu.
Karl Scotti | |
---|---|
![]() | |
Velitel 15. armádního sboru | |
Ve funkci: 1917 – 1918 | |
Předchůdce | Rudolf Stöger-Steiner von Steinstätten |
Nástupce | funkce zanikla |
Velitel 10. armády | |
Ve funkci: 1916 – 1917 | |
Předchůdce | Franz Rohr von Denta |
Nástupce | Alexander von Krobatin |
Vojenská služba | |
Služba | ![]() |
Hodnost | generál pěchoty (1917), polní podmaršál (1914), generálmajor (1911) |
Narození | 3. března 1862 Vídeň |
Úmrtí | 7. února 1927 (ve věku 64 let) Klagenfurt am Wörthersee |
Profese | voják |
Commons | Karl Scotti |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Pocházel z Vídně, kde také získal první vojenské vzdělání na kadetní škole (1878–1880). Do armády vstoupil v roce 1879 jako poručík a sloužil u 1. pěšího pluku ve Vídni, poté vystřídal několik dalších posádek (Štýrský Hradec, Tarvisio, Maribor) a v letech 1887–1889 studoval na Válečné škole (K.u.k. Kriegschule) ve Vídni. Mezitím byl povýšen na nadporučíka (1888) a poté sloužil v Bosně a Hercegovině, mimo jiné v Mostaru. V letech 1891–1893 působil v Salzburgu, poté byl přeložen opět do Vídně, kde byl štábním důstojníkem. V roce 1898 byl povýšen na majora a po krátké službě u 9. pěší divize v Praze převzal funkci operačního důstojníka u generálního štábu (1899–1904).[1] Postupoval v hodnostech (podplukovník 1902, plukovník 1905),[2] krátce byl velitelem praporu v Klagenfurtu[3] a v letech 1906–1911 šéfem štábu 3. armádního sboru ve Štýrském Hradci.[4][5]
V roce 1911 byl povýšen na generálmajora[6] a stal se velitelem 56. pěší brigády v Gorici,[7] na jaře 1914 byl jmenován velitelem 5. pěší divize v Olomouci.[8] K datu 1. srpna 1914 obdržel hodnost polního podmaršála a se svou divizí byl povolán na východní frontu v rámci 1. armády Viktora Dankla.[9] Bojoval v bitvě u Krašniku, ale v listopadu 1914 kvůli nemoci svůj post opustil, od února 1915 zastával funkci velitele v Prešpurku. V květnu 1915 byl znovu povolán na frontu a byl náčelníkem štábu Rohrovy armádní skupiny.[10] Od června 1916 byl velitelem 10. armády,[11] na jaře 1917 byl přeložen do Itálie jako velitel 15. armádního sboru[12][13] a s ním se zúčastnil bojů na Soči a bitvy u Caporetta. K datu 1. listopadu 1917 byl povýšen do hodnosti generála pěchoty,[14] v čele 15. armádního sboru setrval až do konečné porážky rakousko-uherské armády v bitvě u Vittorio Veneta.
K datu 1. ledna 1919 byl v armádě penzionován[15] a od té doby žil v soukromí. Usadil se ve Villachu, kde získal čestné občanství a také zde zemřel.
Během vojenské služby obdržel řadu vyznamenání v Rakousku-Uhersku, ale i ve spojeneckém Německu.[16][17][18]