filòsof neo-platonic grec del segle III dC From Wikipedia, the free encyclopedia
Porfiri (grec antic: Πορφύριος) (Tir, c. 233 - Roma, c. 301) fou un filòsof neoplatònic, deixeble de Plotí i de Longí. Va ser important en la història de les matemàtiques per la seva Vida de Pitàgores, i el seu comentari als Elements d'Euclides, utilitzat per Pappus d'Alexandria per a escriure el seu propi comentari.[1] No obstant això, la seva major aportació va ser en filosofia i religió. La seva obra Isagogè, un cop traduïda al llatí, i pensada com a introducció a les Categories d'Aristòtil, va ser el text de referència en lògica durant com a mínim un mil·lenni després de la seva mort. Pel que fa a la religió, va mantenir una postura de crítica amb el cristianisme i d'afirmació d'un cert panteisme. Va influir en les idees dels neoplatònics posteriors Procle i Iàmblic (per bé que en més d'un punt ambdós discreparen de les seves doctrines).
![]() ![]() | |
Nom original | (grc) Πορφύριος ![]() |
---|---|
Biografia | |
Naixement | (la) Malchus ![]() c. 233 ![]() Tir (Imperi Romà) ![]() |
Mort | c. 301 ![]() Roma (Imperi Romà) ![]() |
Activitat | |
Camp de treball | Filosofia ![]() |
Lloc de treball | Atenes Roma ![]() |
Ocupació | filòsof, historiador, teòric musical, escriptor ![]() |
Període | Imperi Romà ![]() |
Professors | Plotí, Cassi Longí i Demetri ![]() |
Alumnes | Iàmblic de Calcis ![]() |
Obra | |
Obres destacables | |
![]() |
Els pares de Porfiri eren de Síria, i li van posar de nom Malchus ('rei').[2] El seu professor a Atenes, Cassi Longí, li va donar el nom de Porfiri ('vestit de morat'), un joc de paraules al·lusiu al color de les seves robes imperials. Sota la tutela de Longinus va estudiar gramàtica i retòrica. L'any 262 va viatjar a Roma, atret per la reputació de Plotí, i durant sis anys es va dedicar exclusivament a l'estudi del neoplatonisme. Seguint el consell de Plotí, va marxar a Sicília durant cinc anys per mirar de recuperar la salut que havia perdut per excés de feina. En el seu retorn a Roma, va donar classes de filosofia i va completar una edició sobre els escrits de Plotí (que havia mort mentrestant), juntament amb una biografia del seu professor. En escrits neoplatònics, es menciona Jàmblic com a alumne seu, però probablement això es deu al fet que es considerà una figura dominant en la següent generació de filòsofs. Els dos homes diferiren en l'assumpte de la teúrgia. En els seus últims anys, es va casar amb Marcella, una vídua amb set fills entusiasta de l'estudi de la filosofia. Es coneix poca cosa més de la seva vida, i la data de la seva mort no està confirmada.
Porfiri és conegut fonamentalment per les seves contribucions en filosofia. A part del seu escrit Ajudes per a l'estudi dels intel·ligibles, un resum bàsic de la doctrina neoplatònica, va ser especialment rellevant per la seva Introducció a les Categories d'Aristòtil (Introductio in Praedicamenta). No obstant això, el títol correcte és simplement Introducció (είσγωγή) (Isagogè), i el llibre és una introducció, no a les Categories en particular, sinó a la lògica en general, comprenent les teories de predicació, definició i prova. La Introducció defineix com es poden classificar les qualitats atribuïdes a les coses, i desglossa la concepció filosòfica de substància en els cinc components de gènere, espècie, diferència, propietat, accident.
La Isagogè de Porfiri va servir per a incorporar la lògica d'Aristòtil en el neoplatonisme, i més en particular, sobre la doctrina de les entitats (en la posterior filosofia medieval, com a universal). Més endavant, la traducció al llatí de la Isagogè, feta per Boeci, va esdevenir un text de referència estàndard en escoles i universitats medievals, i assentà les arrels per al desenvolupament de la lògica i el problema dels universals. En els textos medievals, l'omnipresent Arbor porphyriana ('Arbre de Porfiri') il·lustra la seva classificació lògica de la substància. Avui en dia, la taxonomia ha utilitzat l'arbre de Porfiri per a classificar els organismes vius: vegeu cladística.
Porfiri també és conegut en l'àmbit de la teologia per les seves crítiques al cristianisme i la seva defensa del paganisme, sobretot a partir del seu text Filosofia dels oracles, escrit abans de les persecucions dels cristians per Dioclecià i Galeri:
El fet de si Porfiri fou o no el filòsof pagà de Divine Institutes de Lactanci ha estat discutit a bastament. Els cristians han manipulat els seus escrits: una versió falsificada de la Filosofia dels oracles mostra l'autor com a cristià. El treball fraudulent va ser creat com a servei al cristianisme; és acceptat per Eusebi de Caesarea, i interessa apologistes com Theodoret. Sant Agustí fou dels primers a rebutjar-lo com a fals. Es va deixar inqüestionat durant els segles següents per successives generacions d'escolàstics ortodoxos; el seu estatus final de falsificació va ser finalment establert després de la crítica de Nathaniel Lardner al segle xviii.
Del seu Adversus Christianos (Contra els cristians), escrit l'any 270, que comprenia quinze llibres, només se'n conserven fragments i cites d'atribució incerta.[6] Aquesta obra fou prohibida per Constantí el Gran, i els seus llibres cremats en el segle v.
Se l'ha citat sovint per haver afirmat en aquest llibre "Els Déus han proclamat Crist com el més piadós, però els cristians són una secta confosa i viciosa." Així mateix, considerava Jesucrist com un taumaturg que feia miracles per art de màgia. S'escrigueren contratractats per Eusebi de Cesarea, Apol·linar de Laodicea, Methodius d'Olympus i Macarius Magnes, però s'han perdut tots.
La identificació feta per Porfiri del Llibre de Daniel com a treball d'un escriptor en temps d'Antíoc IV és citada per Jerònim. Per aquest fet, i per defensar que el Pentateuc no es podia remuntar a Moisès, se'l considera fundador de l'exegesi bíblica.
Porfiri també s'oposava a la teúrgia de Jàmblic. Molts dels misteris de Jàmblic estan dedicats a la defensa de la possessió mística teúrgica divina, en contra de les crítiques de Porfiri.
Porfiri, com Pitàgores, fou un defensor del vegetarianisme, per connotacions espirituals i ètiques. Probablement, aquests dos filòsofs són els vegetarians més famosos de l'època clàssica. Va escriure De Abstinentia (Sobre l'abstinència) i De Non Necandis ad Epulandum Animantibus (Sobre la incorrecció de matar éssers vius per menjar), advocant en contra del consum d'animals, i és citat amb aprovació en la documentació actual sobre el vegetarianisme.
Porfiri també va escriure a bastament sobre astrologia, religió, filosofia i teoria de la música. Va escriure una Philosophos istoria amb vides de filòsofs, inclosa la vida del seu professor, Plotí. La seva biografia de Plató del llibre IV només es conserva en forma de cites de Ciril d'Alexandria.[7] El seu llibre Vita Pythagorae, sobre la vida de Pitàgores no s'ha de confondre amb el llibre homònim de Jàmblic.
Porfiri va preservar un fragment d'un treball sobre l'illa de Xipre i sobre Fenícia atribuït a l'historiador grec Asclepíades de Xipre.
Les obres que es conserven són:
Obres perdudes:
Se li atribueix ocasionalment ἐπίτομος διήγησις εἰς τὰς καθ' ̔Ομήρου πλάνας του̂ ̓Οδυσσέως, probablement obra de Nicèfor Gregoràs
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.