From Wikipedia, the free encyclopedia
L'Imamat de Futa Toro (1776-1861) fou un estat teocràtic precolonial a l'Àfrica occidental, del poble ful (fulɓe i Tuculors) centrat en la vall del mig del riu Senegal. La regió és coneguda com a Futa Toro.
Futa Toro és una franja de terra agrícola al llarg d'ambdós costats del riu Senegal. Les persones de la regió parlen pulaar, un dialecte de la gran família de llengües ful de l'Àfrica de l'oest des de Senegal al Camerun. S'identifiquen a si mateixos per la llengua, la qual va donar origen al nom Haalpulaar'en (els que parlen pulaar). Els Haalpulaar'en són també coneguts com els tuculors, un nom derivat de l'estat antic de Takrur. De 1495 a 1776, el país era part del regne de Denanke. Els dirigents deniankes eren un clan no-musulmà fulbe que van governar a la major part del que avui és el Senegal.
Una classe d'erudits musulmans anomenada Torodbe sembla tenir origen a Futa Toro, estenent-se més tard per tots els territoris fulbes. Dos dels clans Torodbe a Futa Toro reclamaven ser descendents d'un parent d'un dels companys del profeta Mahoma que va viure al segle vii que va estar entre el grup d'invasors de Futa Toro. Els Torodbe potser ja eren un grup diferenciat quan els Denianke va conquerir Futa Toro.
En el darrer quart del segle xvii, Nasir al-Din, un reformista maurità d'una zawāyā, va llançar un gihad per restaurar la puresa de l'observança religiosa al Futa Toro. Va obtenir suport del clan clerical Torodbe contra els guerrers, però per 1677 el moviment havia estat derrotat. Després d'aquesta derrota, alguns del Torodbe va emigrar al sud, a Bundu, i alguns van continuar al Futa Djalon. Els pagesos de Futa Toro van continuar patint els atacs dels nòmades de Mauritània. Al segle xviii hi havia un creixent ressentiment entre la classe més baixa en gran part musulmana per la manca de protecció contra aquests atacs.
El 1726 o 1727 Karamokho Alfa va dirigir un gihad a Futa Djalon cap al sud, que va portar a la formació del Imamat de Futa Djalon. Això va ser seguit per un gihad a Futa Toro entre 1769 i 1776 dirigida per Sulaymān Baal. El 1776 els Torodbe van enderrocar la governant dinastia Denianke. Sulayman Baal va morir el 1776 i va ser succeït per Abdul Kader (Abd al-Qadir), un mestre i jutge que hi havia estudiat a Cayor.[7]
Abdul Kader va esdevenir el primer almami del imamat teocràtic de Futa Toro. Va animar la construcció de mesquites, i va tenir una política agressiva cap als seus veïns. Els Torodbe van prohibir el comerç d'esclaus pel riu. El 1785 van obtenir un acord dels francesos per aturar el comerç d'esclaus musulmans i per pagar taxes de frontera a l'estat. Abdul Kader va derrotar els emirats de Trarza i Brakna al nord, però va ser derrotat i capturat quan va atacar els estats wolof de Cayor i Waalo al voltant de 1797. Després d'això l'ímpetu del gihad es va perdre. Quan Abdul Kader va morir el 1806 l'estat va ser dominat per unes quantes famílies destacades dels Torodbe.
L'Imamat va ser governat per un Almaami o Almaamy elegit d'un grup de llinatges elegibles (que posseïen les credencials necessàries de coneixement) pels caps locals anomenats jaggorde o jaggorgal. Hi hi havia un consell electoral, el qual va contenir un nucli fix i una perifèria de membres fluctuants. Dues famílies eren elegibles pel lloc d'Almaami: els Lih de Jaaba a la província d'Hebbiyaabe; i els Wan de Mbummba a la província de Laaw. Durant tot el segle xix es van seguir nomenant almamis a Futa Toro, però el càrrec havia esdevingut cerimonial.
L'imamat va sobreviure bona part del segle xix en un estat molt dèbil. Va ser governat oficialment per l'Almaami, però el control efectiu estava en mans dels caps regionals de les províncies centrals que van posseir extensions de terra considerables, i molts seguidors i esclaus. La lluita de diverses coalicions d'electors i elegibles també va contribuir a la decadència de l'imamat. A la meitat del segle xix Toro va ser amenaçat pels francesos sota el lideratge del governador Louis Faidherbe. El Imamate llavors es va dividir en tres parts. La regió Central va contenir la seu de l'almami elegit per un consell de 18 electors. La regió de l'Oest, anomenada regió de Toro, va ser administrada pel Lam-Toro. I la regió de l'Est, anomenada Futa Damga, era teòricament administrada per un cap anomenat El-Feki, però a la pràctica només tenia una autoritat nominal.
El Hadjdj Umar, un nadiu de Toro, va llançar un gihad el 1852. Les seves forces van tenir èxit i van establir diversos estats a la regió del Sudan a l'est de Futa Toro, però els francesos sota el major Louis Faidherbe li va impedir d'incloure Futa Toro al seu imperi. Per aconseguir els seus objectius, Umar va reclutar molt a Senegàmbia, especialment en la seva terra natal. El procés de reclutament va assolir la seva culminació en la conducció massiva de reclutes el 1858 i 1859. Va tenir l'efecte de soscavar encara més el poder de l'Almaami. L'autoritat dels caps regionals, i particularment la dels electors es va debilitar molt menys que la de l'Almaami. Alguns d'aquests dirigents esdevingueren plenament independents i van lluitar contra els francesos i contra Umar pel seu compte. Com a resultat, l'Almaami i els caps van començar a confiar cada cop més en suport francès. Umar va ser derrotat pels francesos a Medine el 1857, perdent accés a Futa Toro.
Futa Toro va ser posat sota protectorat de França el 1859, tot i que en la pràctica ja feia algun temps que estava dins de l'esfera francesa d'influència. El 1860 Umar va concloure un tractat amb els francesos pel qual va reconèixer la seva supremacia Futa Toro però va ser reconegut a Kaarta i Ségou. En els anys 1860 l'almami de Futa Toro era Abdul Boubakar, però el seu poder era nominal. El; juny de 1864 els grups maures i booseyes dels fuls van col·laborar; a saquejar barcasses comercials que havien encallat prop de Salde, a l'est, portant a salvatges represàlies franceses contra ambdós grups.
Els francesos generalment animaven a personatges notables com Abdul Bokar Kan de Bossea, Ibra Wan de Law i Samba Umahani de Toro quan atacaven caravanes en la regió, ja que esperaven que aquests atacs descoratjarien l'emigració cap a la regió del nou estat d'al-Hadjdj Umar. La por d'aquesta contínua emigració musulmana, tanmateix, va portar a les autoritats militars a atacar els mateixos protegits de França el 1890. Abdul Bokar Kan va fugir però va ser assassinat l'agost 1891 pel berbers de Mauritània.[1] Els francesos van consolidar el seu control complet de la regió.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.