Произлиза от гръцката букваалфа. В глаголицата има начертание и название Аз, а в старобългарската и църковнославянската азбука има название азъ.[1] и начертание .[2] В кирилицата буквата има начертание А. Съвременното начертание на буквата е въведено за първи път в Русия от цар Петър I през 1708 г.[2] През годините графичното изписване на буквата се е променяло, но днес е стандартизирано и изглежда точно като латинската буква a. Транслетерира на латиница с латинската буква А.[2]
Проблеми при слушането на файла? Вижте media help.
В съвременния българския език буквата „А“ е гласна (заедно с още пет гласни). Според ширината на прохода в устната кухина а е класифицирана като широка гласна (с широк проход) (заедно с е и о); според мястото на образуване в устната кухина - средна гласна (в средната част на устната кухина) (заедно с ъ); според участието на устните в образуването на звука - неустни или нелабиални гласна (без участие на устните) (заедно с е, и и ъ).[3]
Буквата „А“ има три фонемни стойности: акцентувано а (например в мак), неакцентувано а (например в р̀оза) и акцентувано ъ (например в четат).[2] Обикновено под ударение (акцент) а се произнася като отворена задна незакръглена гласна/ɑ/.[4] Когато е в неударена (неакцентувана) сричка, фонемната стойност на буквата съответства приблизително на полуотворена задна незакръглена гласна/ʌ/, като в известна степен звукът варира в зависимост от положението си в думата и стила – в първата предударена сричка и в по-официален стил има тенденция да е по-отворен, а в останалите срички и в по-разговорен стил – да е по-затворен.[5] Понякога буквата „А“ под ударение може да обозначава и полузатворена задна незакръглена гласна/ɤ̞/, която обикновено се означава с „Ъ“ – това става в следните особени случаи:[6][7]
при форми на непълен (кратък) член на съществителни от мъжки род в единствено число: дом - дома (изговор (домъ), клас - класа (изговор класъ), мъж - мъжа (изговор мъжъ), син - сина (изтовор синъ), свят - света (изтовор светъ)[8]
при окончания за сегашно време на глаголи в първо лице, единствено число или трето лице в множествено число: донеса (изговор донесъ), чета (изговор четъ), дадат (изговор дадът), крадат (изговор крадът)[8]
Буква А в азбуке Елизаветы Бём
асъюз Съчинителен противоложен съюз. Означава: 1. Съпоставяне. Аз чета, а той слуша. Едни го хвалят, а други го корят. Учението е светлина, а невежеството - мрак. Птиците хвърчат, а рибите плумат. 2. Противопоставяне, когато в едната мисъл се отрича казаното от другата; но ала. Не живеем, за да ядем, а ядем, за да живеем. Чакайте ме утре, а не днес. А пъксъюз Означава по-ясно разграничено съпоставяне; пък. Ти си гледай работата, а пък той ще отговаря за постъпката си. Много яде, а пък малко придава.
а - асъюз Съчинителен съотносителен съюз. Означава незабавна последователност или вътрешна зависимост; ха. А заплаче, а се засмее. А дума дал, а душа дал.
амеждуметиеI. Сударение за да изрази: 1. Неуверено, съмнително питане. А, навлезли са войските? Та щяло да стане нужда от него, а? 2. Възкрицание като отговор на повикане. Иване! - А? 3. Насърчение, подкана, дразнение. А върви де! А удари ме, ако смееш! 4. Яд, закана. А махай се от тука! II. Произнасяно с ударение [аа], за да се изрази: 1. Радост, почуда. А, тука ли си бил! А, такава ли била работата! 2. Досещане. А, сега ми дойде на ум![9]
а- (гр. а- „не-“, „без-“, противоположен на) Отрицателна частица, представка в чужди думи, която пред гласна се явява като ан-: аморален, анемия.[10][9]
амузи. 1. Буквено означение на тона ла. 2. Съкращение за алт.[10]
В руския езикА, а е първата буква от руската азбука, която се състои от 33 букви.[12] Обознавава гласния звук а и пред него съгласинте винаги се изговарят твърдо.[13] Удареното а и неудареното а се изговарят различно:
Удареното а се изговаря като българското а. (дар - чете си дар, так, факт, два, мгла).
Неудареното а и о се произнасят като а непосредствено пред ударение и в самото начало на думата (аппара̀т, база̀р, арбу̀з, гара̀нт, набо̀р, обзо̀р (чете си абзор), обма̀н (абма̀н), позо̀р (пазо̀р), това̀р (тава̀р), солда̀т (салда̀т)). Във всички останали срички а и о се произнасят като неударено българско ъ (бараба̀н (чете се бъраба̀н), каранда̀ш (къранда̀ш), го̀род (го̀ръд), ко̀локол (ко̀лъкъл), до̀лго (до̀лгъ), мно̀го (мно̀гъ)).[14]
Гласният звук а без ударение след ч и щ преминава в ие или и (часы′ - ч[ие]сы’ и ч[и]сы′, щавѐль - щ[ие]вѐль и щ[и]вѐль).[15]
а//Ал. Милев, Й. Братков, Б. Николов. „Речник на чуждите думи в българския език“.Трето преработено и допълнено издание. София,Наука и изкуство,1970.с. 17.(на български)
а//Емилия Пернишка, Диана Благоева, Сия Колковска. „Речник на новите думи в българския език (от края на XX век и първото десетилетие на XXI в.)“. София,Наука и изкуство,2010.ISBN 978-954-02-0322-5.с. 23.(на български)