І́гор Фе́дорович Страви́нський (5 (17) червня 1882, Оранієнбаум, Петербурзька губернія, Російська імперія — 6 квітня 1971, Нью-Йорк, США) — композитор і диригент російського, польського[10] та українського козацького походження[11][12]. Син співака Федора Гнатовича Стравинського.
Біографія
Походження
Рід Стравинських походить з Волині[11]. За словами директора музею в Устилузі Володимира Терещука, герб Стравинських успадкував елементи герба гетьмана Івана Сулими. У родині пишалися належністю до цього старовинного українського роду. Сам композитор писав: «Наше прізвище було Сулима-Стравинські, однак коли Росія анексувала частину Польщі, то „Сулима“ з якоїсь причини було випущене з нашого прізвища». Цю втрату він компенсував, давши своєму синові Святославу подвійне прізвище Сулима-Стравинський.[13]
Батько композитора, співак Федір Стравинський (1843—1902), був родом з Чернігівської губернії. Спершу навчався в Ніжинському ліцеї, дебютував на сцені Київського оперного театру (1873), у Києві співав до 1876 року. Тут 24 травня 1874 року обвінчався з киянкою Ганною Холодовською (11.08.1854, Київ — 7.06.1939, Женева), піаністкою і співачкою, яка походила з козацького роду Холодовських. З 1876 року співав у Маріїнському театрі Санкт-Петербурга. Дружина Ганна Холодовська була незмінним концертмейстром на концертах свого чоловіка.
У Російській імперії
Народився в Оранієнбаумі поблизу Санкт-Петербурга. З дитячих років вчився грати на фортепіано у О. П. Снеткової і Л. О. Кашперової.
У 1900—1905 роках навчався на юридичному факультеті Петербурзького університету. Випускні іспити в університеті не складав і тому диплома не отримав.
У 1903—1908 роках брав уроки композиції у Миколи Римського-Корсакова, якого називав своїм духовним батьком. Перші значні твори І. Стравинського — вокальна сюїта «Фавн і пастушка» на слова О. Пушкіна (1906) і симфонія (1907). У 1906 одружився зі своєю двоюрідною сестрою, випускницею Київського інституту шляхетних дівчат Катериною Носенко, з якою мав двох синів (1907, 1910) і двох дочок (1908, 1913).
У 1909 році на прем'єрі «Феєрверку» познайомився з імпресаріо Сергієм Дягілєвим. Згодом на його замовлення написав низку балетів, які поставили у «Російських сезонах» в Парижі. У родовому маєтку в Устилузі, де щоліта з 1907 до 1914 року жив і працював, композитор створив блискучі балети «Жар-птиця» (1910), «Петрушка» (1911), «Весна священна» (1913), які принесли йому світову славу.
За межами Російської імперії
З 1910 року тривалий час жив за кордоном. Через хворобу дружини з 1914 року оселився у Швейцарії, а після початку першої світової війни вже не повертався на батьківщину понад 50 років. Родина Стравинських наймала житло, спершу в Кларані у диригента Ернеста Ансерме, друга та однодумця композитора. Навесні 1915 року родина переїжджає до міста Морж, що поблизу Лозанни.
У Швейцарії значною роботою Стравинського стала «Історія солдата», поставлена під орудою Ернста Ансерме. Прем'єра «Історії солдата» відбулася в Лозанні 29 вересня 1918 року, а за два роки виставу показали на сцені Женевської опери.
З 1920 року жив у Франції, де співпрацював з виробником механічних піаніно Pleyel, переклав для цього інструмента низку власних творів. У 1934 прийняв французьке громадянство.
З 1939 року — в США (з 1945 року — американське громадянство). Вів широку концертну діяльність (диригував переважно власними творами, виступав і як піаніст). У 1962 році відбулися авторські концерти в Москві та Ленінграді.
Помер 6 квітня 1971 від серцевої недостатності. Похований на кладовищі Сан-Мікеле у Венеції (Італія) поряд зі своєю дружиною.
Стиль
Творчість вирізняється образно-стилістичною різноманітністю, проте підпорядкованою в кожен творчий період своїй стрижневій тенденції.
У так званий російський період (1908 — початок 20-х років) Стравинський виявляв особливу цікавість до давньоруського і сучасного йому українського фольклору, до ритуальних і обрядових образів, до балагану, лубка. До цей період припадають балети «Жар-птиця», «Петрушка», «Весна священна», хореографічні сцени «Весілля» (1917, остаточний варіант 1923). В музеї Ігоря Стравинського в Устилузі є світлина, подарована фондом Пауля Захера з Базеля (Швейцарія), на якій Стравинський записує українського лірника на порозі свого будинку в Устилузі в період роботи над «Весною священною». У ці роки формуються принципи музичної естетики Стравинського, пов'язані з «театром уявлення», закладаються основні елементи музичної мови — «поспівковий» тематизм, вільний метроритм, остинатність, варіантний розвиток тощо.
Наступний, так званий неокласичний період, розпочинається у 1920-х роках, коли Стравінський висуває гасло «Назад, до Баха», смисл якого полягав у поєднанні бахівської логіки, принципів розвитку та конструювання музичної форми з новітніми засобами музичної мови[14]. Стравинський звертався до різних стильових моделей, освоюючи прийоми і засоби європейської музики бароко (опера-ораторія «Цар Едіп», 1927), техніку старовинного поліфонічного мистецтва («Симфонія псалмів» для хору і оркестру, 1930) та інші[джерело?]. Названі твори, а також балет зі співом «Пульчінелла» (на теми Дж. Б. Перголезі, 1920), балети «Поцілунок феї» (1928), «Орфей» (1947), 2-а і 3-а симфонії (1940, 1945), опера «Кар'єра марнотрата» (1951) — не стільки високі зразки стилізації, скільки яскраві оригінальні твори (використовуючи різні історико-стилістичні моделі, композитор відповідно до своїх індивідуальних якостей створює сучасні за звучанням твори)[джерело?].
Пізній період(з 1950-х) композитор звертається до серійної техніки. Перші серійні композиції — «Кантата», «Септет» і «Три пісні з Вільяма Шекспіра». В «Canticum sacrum» (1955), одна з п'яти частин (Surge Aquilo) повінстю додекафонна[15]. Згодом композитор використав серійну техніку в своїх творах «Агон» (1957), «Плач пророка Єремії» (1958), «Проповідь, притча и молитва» (1961, два останніх засновані на біблійних текстах и мотивах)[16], а також у містерії «Потоп» (1962), що поєднує фрагменти з Книги Буття із середньовічними англійськими містеріями; в «Потопі» також використовується текст католицького гімна Te Deum.
Стравинський і Україна
![Thumb](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a7/Stamp_of_Ukraine_s822.jpg/640px-Stamp_of_Ukraine_s822.jpg)
Для сучасної української музичної спільноти актуальними є дослідження духовних зв'язків Ігоря Стравинського з українською культурою. Значну частину своїх творів Стравинський писав на українській землі, а їхні джерела знаходив в українському фольклорі.[джерело?][прояснити] Райським куточком для своєї творчості Ігор Стравинський називав містечко Устилуг поблизу Володимира. Він приїжджав сюди до родини. Тут зустрів своє кохання, жінку, з якою поєднав долю, — киянку Катерину Носенко. Дочка лікаря і землевласника Гавриїла Носенка і Катерини Холодовської, двоюрідна сестра І. Ф. Стравинського (їхні матері були сестрами), була першою дружиною (з 1906) і стала матір'ю чотирьох дітей композитора, зокрема художника Федора Стравинського (1907—1989), композитора і піаніста Святослава Сулима-Стравинського (1910—1994).
Після одруження 1906 року Ігор Стравинський розробив проєкт, за яким на околиці Устилуга був побудований його власний дім на зразок швейцарського шале. Разом з братом Гурієм він посадив липову алею, яка й нині милує око відвідувачів музею композитора і вихованців музичної школи, розміщеної в його будинку.
Щоліта з 1907 року до початку Першої світової війни композитор писав свої твори в Устилузі. Тут він написав перший твір — фантазію для оркестру «Феєрверк», над яким напружено працював півтора місяця. Загалом же в Устилузі композитор працював над 17 творами, серед яких «Жар-птиця», «Петрушка» і широко відома «Весна священна».
![Thumb](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/5a/%D0%A3%D1%81%D1%82%D0%B8%D0%BB%D1%83%D0%B3%2C_%D0%9C%D1%96%D0%B6%D0%BD%D0%B0%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D1%84%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B8%D0%B2%D0%B0%D0%BB%D1%8C_%22%D0%A1%D1%82%D1%80%D0%B0%D0%B2%D1%96%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D1%82%D0%B0_%D0%A3%D0%BA%D1%80%D0%B0%D1%97%D0%BD%D0%B0%22.jpg/640px-%D0%A3%D1%81%D1%82%D0%B8%D0%BB%D1%83%D0%B3%2C_%D0%9C%D1%96%D0%B6%D0%BD%D0%B0%D1%80%D0%BE%D0%B4%D0%BD%D0%B8%D0%B9_%D1%84%D0%B5%D1%81%D1%82%D0%B8%D0%B2%D0%B0%D0%BB%D1%8C_%22%D0%A1%D1%82%D1%80%D0%B0%D0%B2%D1%96%D0%BD%D1%81%D1%8C%D0%BA%D0%B8%D0%B9_%D1%82%D0%B0_%D0%A3%D0%BA%D1%80%D0%B0%D1%97%D0%BD%D0%B0%22.jpg)
У 1994 році у Луцьку вперше проведено міжнародний фестиваль «Стравинський та Україна», у програмі якого були концерти, а також наукова конференція, на якій чи не вперше в Україні розглядалося питання духовного зв'язку Ігоря Стравинського з українською культурою[17]. У 2005 році було проведено другий, надалі фестиваль проводиться щорічно.
У 1990 році в місті Устилуг Волинської області відкрито перший у світі музей видатного композитора. Базою музею став дім Стравинського, побудований за його власним проєктом. Хоча формування фондів майбутнього музею розпочалося ще 1979 році, коли в приміщенні діяла музична школа[18].
Список творів
Балети
Жар-птиця | для симфонічного оркестру | 1910 |
Петрушка | для симфонічного оркестру | 1911 |
Весна священна | для симфонічного оркестру | 1913 |
Соловей | для голосу-соло, хору та оркестру | 1914 |
Байка про Півня, Лисицю, Кота і Барана | для 4 солістів та камерного оркестру | 1916 |
Історія солдата | для камерного оркестру та трьох оповідачів | 1918 |
Пульчінелла | для камерного оркестру та солістів | 1920 |
Весіллячко | для 4 фортепіано, ударних, хору і солістів | 1923 |
Аполон Мусагет | для струнного оркестру | 1928 |
Поцілунок феї | для симфонічного оркестру | 1928 |
Персефона | для симфонічного оркестру | 1933 |
Гра в карти | для симфонічного оркестру | 1936 |
Балетні сцени | для симфонічного оркестру | 1944 |
Орфей | для камерного оркестру | 1947 |
Агон | для камерного оркестру | 1957 |
Опери
Соловей (див. Балети) | 1914 |
Байка (див. Балети) | 1916 |
Мавра | 1922 |
Едіп-цар | 1927 |
Персефона для читця, солістів, камерного оркестру | 1933 |
Бабель | 1944 |
Кар'єра марнотрата (англ. Rake's Progress, рос. Похождения повесы) | 1951 |
Потоп | 1962 |
Оркестрові твори
Симфонія мі-бемоль мажор | для симфонічного оркестру | 1907 |
Фантастичне скерцо | для симфонічного оркестру | 1908 |
Феєрверк | для симфонічного оркестру | 1908 |
Пісня солов'я | для симфонічного оркестру | 1917 |
4 етюди | для симфонічного оркестру | 1918 |
Симфонія для духових | 1920 | |
Сюїта з балету «Пульчинелла» | для симфонічного оркестру | 1920 |
Сюїта № 1 | для камерного оркестру | 1921 |
Сюїта № 2 | для камерного оркестру | 1925 |
Концерт для фортепіано та духових | 1923-24/1950 | |
Капричіо для фортепіано з оркестром | 1929/1949 | |
Концерт для скрипки з оркестром in D | 1931 | |
Сюїта з балету «Поцілунок Феї», | для симфонічного оркестру | 1934 |
Прелюдія для джаз-бенду | 1937 | |
Концерт in Es «Dumbarton Oaks» | для камерного оркестру | 1938 |
Симфонія in C | для симфонічного оркестру | 1940 |
Полька для циркового слона | для симфонічного оркестру | 1942 |
Концертні танці | для камерного оркестру | 1942 |
4 норвезьких враження | для симфонічного оркестру | 1942 |
Ода | для симфонічного оркестру | 1943 |
Scherzo à la Russe | для оркестру (версія для Paul Whiteman's band) | 1944, |
Симфонія в трьох частинах | для симфонічного оркестру | 1945 |
«Ебеновий концерт» | для кларнета і джаз-бенду | 1945 |
Концерт in D | для струнного оркестру | 1946 |
Танго | для камерного оркестру | 1940/1953 |
Привітальна прелюдія | для симфонічного оркестру | 1955 |
«Рухи» | для фортепіано з оркестром | 1958/1959 |
8 інструментальних мініатюр | для 15 виконавців (оркестровка Les Cinq Doigts) | 1963 |
Варіації пам'яті Олдоса Хакслі | •| 1963/1964 |
Фортепіанні твори
Тарантела | 1898 |
Скерцо | 1902 |
Соната фа-дієз мінор | 1903-4 |
4 етюди Op.7 | 1908 |
Весна священна, перекладення для двох фортепіано | 1913 |
Вальс квітів, для двох фортепіано | 1914 |
Trois pièces faciles для двох фортепіано | 1915 |
Souvenir d'une Marche Boche for piano | 1915 |
Cinq pièces faciles для двох фортепіано | 1917 |
Вальс для дітей | 1917 |
Piano-Rag-Music (Регтайм) | 1919 |
Хорал | 1920 |
Les Cinq Doigts | 1921 |
Соната | 1924 |
Серенада | 1925 |
Концерт для двох фортепіано | 1935 |
Танго | 1940 |
Соната для двох фортепіано | 1943 |
2 ескізи для сонати | 1967 |
Камерні твори
Три п'єси | для струнного квартету | 1914 |
Pour Pablo Picasso, | для кларнета | 1917 |
Канон | для двох валторн | 1917 |
Дует | для двох фаготів | 1918 |
Сюїта з Історії солдата | для скрипки, кларнета і фортепіано | 1919 |
Три п'єси | для кларнета | 1919 |
Концертино | для струнного квартету | 1920 |
Октет | для духових | 1923 |
Концертний дует | для скрипки і фортепіано | 1932 |
Пастораль | для скрипки і фортепіано | 1933 |
Італійська сюїта (із Пульчинели) | для скрипки, віолончелі і фортепіано | 1933/1934 |
Елегія | для альта соло | 1944 |
Септет | 1953 | |
Епітафія | для флейти, кларнета і арфи | 1959 |
Подвійний канон | для струнного квартету пам'яті Raoul Dufy | 1959 |
Monumentum Pro Gesualdo Di Venosa (arrangement) | для камерного ансамблю | 1960 |
Фанфара для Нового Театру | для двох труб | 1964 |
Хорові твори
Зореликий | для чоловічого хору й оркестру | 1912 |
Pater Noster | 1926 | |
Симфонія псалмів | для хору і оркестру | 1930 |
Меса | 1948 | |
Кантата | для сопрано, тенора, жіночого хору, 2 флейт, гобою, англійського ріжка, віолончелі | 1953-1954 |
Canticum Sacrum | 1955 | |
Threni | 1958 | |
A Sermon, a Narrative and a Prayer | 1961 | |
Anthem (The dove descending breaks the air) | для хору a capella | 1962 |
Авраам і Ісаак | 1963 | |
Introitus | 1965 | |
Requiem Canticles | 1966 |
Вокальні твори
- Фавн і пастушка для мецо-сопрано та оркестру Op. 2 (1907)
- Пастораль сопрано без слів та фортепіано (1907)
- Дві мелодії для мецо-сопрано та фортепіано Романс «Маргаритки» Op.6 (1908)
- Дві поеми Поля Верлена для баритона та фортепіано або оркестру Op.9 (1910/1951)
- Дві поеми К. Бальмонта для голосу і фортепіано або маленького оркестру (1911/1954)
- Три поезії з японської лірики для голосу, фортепіано і камерного оркестру (1913)
- Три маленьких пісні для голосу і фортепіано (або маленького оркестру) (1913/1930)
- Небилиці для голосу, флейти, гобоя, кларнета, фагота, скрипки, альта, віолончелі і контрабаса (1914)
- Berceuses du Chat для контральто і трьох кларнетів (1916)
- Три казки для дітей для голосу і фортепіано (1917)
- Чотири російські селянські пісні для жіночого голосу без акомпанементу (1917)
- Berceuse для голосу і фортепіано (1918)
- Чотири російські пісні для голосу і фортепіано (1918/1919)
- Petit ramusianum harmonique single voice or voices (1938)
- Три пісні з Вільяма Шекспіра для мецо-сопрано, флейти, кларнета і альта (1953)
- Чотири російські пісні для мецо-сопрано, флейти, арфи і гітари (1954, версія Quatre chants russes та Три казки для дітей)
- In Memoriam Dylan Thomas (Dirge Canons and Song) (1954)
- Elegy for J.F.K. для баритона і трьох кларнетів (1964)
- Сова і кіт для сопрано і фортепіано (1966)
Вшанування пам'яті
31 січня 2024 року у місті Луцьк вулицю Скрябіна перейменували на вулицю Ігоря Стравинського.
Див. також
- 4382 Стравинський — астероїд, який названо на честь композитора[19].
Примітки
Джерела
Література
Посилання
Wikiwand in your browser!
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.