Loading AI tools
український письменник (прозаїк, байкар, літературний критик), громадський діяч З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Сергій Володимирович Пилипенко | ||||
---|---|---|---|---|
![]() | ||||
Псевдонім | Сергій Сліпий, Плугатар, Книгочій, Слухач | |||
Народився | 10 (22) липня 1891 Київ, Російська імперія | |||
Помер | 3 березня 1934 (42 роки) ·розстріл | |||
Країна | ![]() ![]() ![]() | |||
Національність | українець | |||
Діяльність | прозаїк, поет | |||
Alma mater | Перша київська гімназія (1909) і Імператорський університет Святого Володимира (1912) | |||
Заклад | Український голос (Рига), Народня воля (газета), Селянська правда, Книгоспілка і Інститут літератури імені Тараса Шевченка НАН України | |||
Мова творів | українська | |||
Роки активності | 1922–1933 | |||
Жанр | оповідання, байка | |||
Членство | Плуг | |||
Партія | Українська Партія Соціалістів-Революціонерів (1919) і ВКП(б) (21 серпня 1933) | |||
У шлюбі з | Кардиналовська Тетяна Михайлівна | |||
Діти | Гумецька Ася і Пилипенко-Кардиналовська Міртала Сергіївна | |||
Учасник | Перша світова війна | |||
| ||||
![]() |
Пилипе́нко Сергі́й Володи́мирович (10 [22] липня 1891, Київ, Київська губернія, Російська імперія — березень 1934) — український письменник (прозаїк, байкар, літературний критик), громадський діяч. Літературні псевдоніми — Сергій Сліпий, Плугатар, Книгочій, Слухач та інші. Батько Асі Гумецької та Міртали Пилипенко, чоловік Тетяни Кардиналовської. Один з представників розстріляного відродження.
Народився 10 (22) липня 1891 року в Києві в сім'ї народного вчителя. 1909 року закінчив Першу київську гімназію. Навчаючись, брав активну участь у гуртках Української партії соціалістів-революціонерів (УПСР), членом якої вважав себе з 1908 року.
Закінчивши гімназію, Пилипенко вступив на історичний факультет Київського університету (відділ славістики). 1912 року за революційну діяльність Сергія Пилипенка відрахували з університету та вислали з Києва без права в'їзду в університетські міста.
До Першої світової війни Пилипенко вчителював у Броварах. Улітку 1914 року Пилипенка призвали в російську армію і відправили на фронт. Там він пройшов шлях від рядового до капітана, здобув усі бойові офіцерські нагороди, був тричі поранений і двічі контужений. У військовому середовищі вів революційну пропаганду, 1917 року редагував у Ризі фронтову газету «Український голос».
1918 року, після демобілізації, Пилипенко повернувся до Києва, примкнув до місцевої групи УПСР, що гуртувалася навколо газети «Народна воля», став її редактором. Брав участь в організації повстання проти гетьмана Павла Скоропадського, за що три місяці відсидів у в'язниці.
На початку 1919 року, вступивши в суперечку з лідерами есерів і есдеків щодо ставлення до Радянської влади, Пилипенко оголосив про вихід з УПСР і 13 березня вступив у Комуністичну партію більшовиків.
Працював переважно як редактор партійних і радянських газет («Більшовик», «Вісті», «Комуніст»), в редакційних відділах Всевидаву, завідував видавництвом ЦК КП(б)У «Космос». У часи військових кампаній проти Денікіна і «білополяків» командував бригадою Червоної армії. Саме його вважають прототипом редактора Карка з однойменної новели Хвильового.
Після закінчення Українських визвольних змагань редагував газету «Селянська правда», обіймав керівні посади у видавництвах «Книгоспілка», ДВУ.
Від 1922 року був головою створеної ним спілки селянських письменників «Плуг» і був редактором її видань, зокрема журналу «Плужанин». Був одним із основних опонентів М. Хвильового у літературній дискусії 1925—1928 рр.
1923 року виступив з ініціативою переведення української абетки на латинське письмо[1].
У 1932—1933 рр. був директором створеного партією при Народному комісаріаті освіти Інституту Тараса Шевченка[2] і згуртував там коло себе групу молодих дослідників літератури, здебільшого членів «Плугу», до якої входили Григорій Костюк, Юрій Савченко, Андрій Панів та розстріляні в грудні 1934 року Р. Шевченко, Кость Півненко, Гнат Проценко і Сергій Матіяш.
Постановою партійної колегії ЦКК КП(б)У від 21 серпня 1933 року Пилипенка виключено з партії «як небільшовика за спотворення національної політики, ідеологічну нестійкість і примирливе ставлення до буржуазно-націоналістичних елементів».
Після трусу на квартирі в будинку «Слово» 29 листопада 1933 року Пилипенка арештували.
Судова «трійка» 23 лютого 1934 року порушила клопотання перед Колегією ОДПУ застосувати до Пилипенка «найвищу міру соціального захисту — розстріл». Колегія ОДПУ УРСР 3 березня 1934 року затвердила цю пропозицію.
Постановою Військового трибуналу Київського військового округу від 30 квітня 1957 року вирок щодо Пилипенка скасовано і справу припинено за відсутністю складу злочину. Сергія Пилипенка реабілітовано посмертно.
Видав тридцять книжок оповідань і байок. Серед них збірки оповідань «Скалки життя» [Архівовано 22 травня 2017 у Wayback Machine.] (1925), «Кара», «Під Черніговом» (1927), збірки байок «Байківниця» (1922), «Байки [Архівовано 2 червня 2016 у Wayback Machine.]» (1927), «Свині на дубі» [Архівовано 22 травня 2017 у Wayback Machine.] (1932), «Анекдоти старого редактора [Архівовано 2 червня 2016 у Wayback Machine.]» (1933), «Байки та оповідання» (1936).
Був автором низки літературно-критичних статей, зокрема:
Редактор різних видань. Серед них:
1963 року видано «Байки та оповідання» Пилипенка.
2007 року видавництво «Смолоскип» у серії «Розстріляне відродження» видало «Вибрані твори» Сергія Пилипенка. На сьогодні це найповніше зібрання, яке розкриває різні грані творчості письменника. До книги увійшли байки, прозові твори, статті, рецензії, написані у 1920-ті — на початку 1930-х років, матеріали діяльності Спілки селянських письменників «Плуг», засновником і незмінним керівником якої був Сергій Пилипенко, а також спогади сучасників про нього.
21 червня 1998 року в Харкові на будинку № 4 на майдані Рози Люксембург — колишньому Селянському будинку, де у 1920-х роках мешкав Сергій Пилипенко, відкрито меморіальну дошку, присвячену йому.
Автор меморіальної дошки — дочка письменника, скульптор із США Міртала Пилипенко. Вона виконала бронзовий портрет батька на фоні землі, що розтріскалась. Це символ розколотого життя письменника. Під портретом — початок вірша Міртали, присвяченого батькові:
«Хай проб'ється голос мій
крізь час, землю і море —
я тобі свою пам'ять несу,
і любов, і тугу, і горе.»
Меморіальну дошку виготовлено на кошти дочок Пилипенка — Ести та Міртали. Саме в день відкриття меморіальної дошки у Харкові в США, де живуть сестри, святкувався День батька, до якого і приурочили вони свій приїзд у місто свого дитинства, щоб увічнити пам'ять про батька.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.