Loading AI tools
освіта в Україні в історичному контексі З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Осві́та в Україні — це освітня діяльність на теренах України.
Освіта — це процес набуття та вдосконалення знань, навичок, цінностей, переконань і звичок за допомогою різних форм пізнавальної діяльності, таких як сприйняття, увага, пам'ять, уява, мислення; та різних форм навчання, таких як інструктаж, тренування, дослідження та практичний досвід. Воно може відбуватися в різних місцях, включаючи школи, училища, університети, робочі місця та спільноти, і може бути формальним або неформальним.
Станом на 2019 рік структура освіти в Україні регламентована Законом України «Про освіту» і передбачає:
З часів Київської Русі при монастирях та митрополичій кафедрі діяли лише вищі студії з філософії та богослов'я. Поступу вищої освіти зашкодила монголо-татарська навала, тривала відсутність власної національної держави, поступова асиміляція еліти Волині, Червоної Русі, Поділля та Київщини польською шляхтою. Населення українських земель могло здобувати вищу освіту в університетах Європи: Ягеллонському (Краків), Болонському, в інших італійських, німецьких та французьких університетах, Віленській і Замойській академії.
Вищі студії в Україні були започатковані князями Острозькими наприкінці XVI століття в Острозькій академії, де в 1570–1590-х роках сформувався гурток вчених, письменників, перекладачів і видавців, які випускали богословську, полемічну й навчальну літературу, викладали в школі. Та школа, називалась «тримовним ліцеєм», «гімназією» і «академією», поєднувала програму тогочасної європейської середньої школи («школа семи вільних наук») із вищими студіями. В академії розпочався процес активного засвоєння на православному підґрунті досягнень єзуїтських колегіумів. За її прикладом православні школи почали з'являтись в інших містах, що розгорнуло реформу шкільної освіти. 1632 року у Києві митрополитом Петром Могилою, шляхом злиття братської школи з Лаврською, було утвореною Києво-Могилянську колегію, на базі якого згодом постала Києво-Могилянська академія.
На 1654—1656 роки в межах Гетьманщини та всіх етнічних українських територіях населення було досить освічене, як відзначали тогочасні мандрівники — більшість українського населення письменні і вміють читати, що було високим показником освіти тогочасної Європи. Освітою в тодішній Україні переймалися парафіяльні школи, діяльність яких підтримувалася козацькою старшиною, громадами й духовенством. У семи полках Гетьманщини в 1730—1750-х роках існувало до 1488 шкіл. Ще 125 шкіл існувало у чотирьох полках Слобідської України.[1]
За спеціальним царським указом 1804 року всі україномовні школи були заборонені, що привело до цілковитого занепаду українського населення.[2]
В середині XIX ст. стан освіти в українських губерніях Російської імперії був одним із найгірших у країні, абсолютна більшість населення залишалась неграмотною. Так, у 1867–1868 рр серед новобранців Харківської губернії було 96,2 % неписьменних, серед новобранців Полтавської — 97,2 %.[3]
Проте, розвиток освіти, який розпочався після Земської реформи, особливо швидко відбувався в українських губерніях, що було пов'язано з масштабним розширенням мережі земських шкіл.[3]
Темпи скорочення рівня неграмотності в українських губерніях наприкінці 19 ст. були в півтора рази швидшими, ніж у середньому по країні, внаслідок чого вже на початку XX ст. рівень грамотності серед новобранців досяг рівня, середнього європейській частині імперії.[3]
У великих містах рівень грамотності перевищив 30 % ще у 70-х рр. XIX ст. Так у Києві в 1874 році письменними було 44 % населення, в Одесі і Миколаєві — більше 30 %. Особливо швидко зростав освітній рівень жіночого населення. Так, у Харкові грамотність серед жінок за 1866 — 1912 зросла у 2.2 рази, тоді як серед чоловіків у 1.6 рази. Проте і на початку XX ст. жіноче населення за освітою значно поступалося чоловічому, особливо у сільській місцевості.[3]
Грамотність у містах[3] | ||||
---|---|---|---|---|
Місто | Рік | Чол. | Жін. | Всього |
Київ | 1874 | 52,9 % | 33,2 % | 44,3 % |
1897 | 63,3 % | 45,8 % | 55,4 % | |
1919 | 85,4 % | 68,6 % | 76,5 % | |
Одеса | 1873 | 35,7 % | 22,4 % | 30,9 % |
1897 | 59,2 % | 39,6 % | 50,1 % | |
Миколаїв | 1875 | 39,0 % | 27,0 % | 34,8 % |
Харків | 1866 | 45,5 % | 26,8 % | 36,9 % |
1879 | 47,3 % | 31,3 % | 40,0 % | |
1897 | 61,7 % | 41,9 % | 52,5 % | |
1912 | 74,2 % | 58,6 % | 66,6 % |
З кінця 1870-х років до поч. 1910-х письменність серед сільського населення зросла у 4 рази, проте залишалась на дуже низькому рівні. У 1910–1913 рр. було проведене дослідження на території 25
повітів Харківської та Полтавської губерній і виявлено, що три чверті сільського населення цих губерній є неписьменними. Грамотними були 39,1 % чоловіків і 10,6 % жінок у Харківській губернії, та 38,2 % і 8,7 % відповідно у Полтавській губернії. У деяких губерніях (Подільській, Волинській) рівень освіти був ще нижчим.[3]
Після проголошення незалежності України 1918 року, універсалами Павла Скоропадського були створені: Українська Академія Наук, українські університети — у Києві та Кам'янці-Подільському, 150 українських гімназій. Також вийшло друком кілька мільйонів примірників українських підручників; засновано широку мережу загальнокультурних закладів та установ (Національний архів, Національну галерею мистецтв, Національний історичний музей, Національну бібліотеку, тощо.[4]
Освітянська галузь упродовж 1990-х років із набуттям незалежності на основі Закону України «Про освіту» 1991 року була значною мірою реформована:
Поряд із новими державними постали навчальні заклади із недержавною формою власності.
У 2001/2002 навчальному році в Україні діяло 318 вищих навчальних закладів, в яких навчалося 1,55 млн студентів. Понад 20 провідних закладів освіти отримали статус національних. В Україні переважно збереглась кількість студентських місць, яка склалася протягом попередніх десятиліть — 170 студентів на 10 000 осіб населення.
1897 | 1920 | 1926 | 1939 | 1959 | 1970 | 1979 | 1989 | 2001 |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
27,9 | 51,9 | 63,6 | 88,2 | 99,1 | 99,8 | 99,9 | 99,9 | 99,9 |
рік | учнів | учителів |
2000/01 | 6 764 000 | 577 000 |
2001/02 | 6 601 000 | 568 000 |
2002/03 | 6 350 000 | 561 000 |
2003/04 | 6 041 000 | 551 000 |
2004/05 | 5 731 000 | 547 000 |
2005/06 | 5 399 000 | 543 000 |
2006/07 | 5 120 000 | 537 000 |
2007/08 | 4 857 000 | 531 000 |
2008/09 | 4 617 000 | 524 000 |
2009/10 | 4 495 000 | 522 000 |
2010/11 | 4 299 000 | 515 000 |
2011/12 | 4 292 000 | 509 000 |
2012/13 | 4 222 000 | 510 000 |
2013/14 | 4 204 000 | 508 000 |
2014/15 | 3 757 000 | 454 000 |
2015/16 | 3 783 000 | 444 000 |
2016/17 | 3 846 000 | 438 000 |
2017/18 | 3 922 000 | 440 000 |
Станом на 2001 рік з 45.802.450 осіб старше 5 років мають освіту:
Перепис 2001 року. Рівень освіти за місцем проживання[6] (на 1000 осіб) | ||||||
---|---|---|---|---|---|---|
Населення | Повна вища | Базова вища | Неповна вища | Повна середня | Базова середня | Початкова |
Міське | 166 | 9 | 204 | 348 | 136 | 114 |
Сільське | 54 | 4 | 119 | 350 | 212 | 202 |
Структура освіти | Код освітнього рівня за МСКО | Рівні (ступені), документ про освіту |
Період навчання (роки, кредити ЄКТС) |
Цикли ЄПВО | |
Вища освіта | Докторантура або її еквівалент | 8 | Здобувачі наукового ступеня вищої освіти «Доктор філософії» та «Доктор наук» | 4 роки | ІІІ цикл |
Бакалаврат або його еквівалент | 7 | Студенти закладів вищої освіти, які здобувають ступінь вищої освіти «Магістр» (диплом магістра) або освітньо-кваліфікаційний рівень"Спеціаліст" (диплом спеціаліста) | 2 роки | ІІ цикл | |
Базова вища освіта | 6 | Студенти закладів вищої освіти, які здобувають ступінь вищої освіти «Бакалавр», диплом бакалавра | 4 роки | І цикл | |
Короткий цикл вищої освіти | 5 | Студенти закладів вищої освіти, які здобувають ступінь вищої освіти «Молодший бакалавр» або освітньо-кваліфікаційний рівень"Молодший спеціаліст", диплом молодшого спеціаліста | 2 роки | ||
Післясередня невища освіта | 4 | атестат, | 2-3 роки | Доступ до вищої освіти | |
Загальна середня освіта | Другий етап середньої освіти | 3 | атестат, Учні 10 — 11 (12) класів денних і 10 — 16 класів вечірніх загальноосвітніх навчальних закладів, учні (слухачі) ПТНЗ, які здобувають повну загальну середню освіту | ||
Перший етап середньої овіти | 2 | свідоцтво, учні 5 — 9 класів денних і вечірніх загальноосвітніх навчальних закладів, які здобувають базову загальну середню освіту | 5 років | ||
Початкова загальна освіта | 1 | Учні 1 — 4 класів денних загальноосвітніх навчальних закладів | 4 роки | ||
Дошкільна освіта | 0 | Вихованці дошкільних навчальних закладів | 4 роки |
Рівні освіти за МСКО | 2010/111 | 2011/121 | 2012/131 | 2013/141 | 2014/152 | 2015/162 | |
назва | код | ||||||
, осіб | |||||||
Дошкільна освіта | 0 | 1 272 745 | 1 354 394 | 1 428 390 | 1 470 817 | 1 294 891 | 1 291 207 |
Початкова освіта | 1 | 1 563 396 | 1 584 382 | 1 638 497 | 1 685 030 | 1 536 578 | 1 599 250 |
Перший етап середньої овіти | 2 | 2 100 395 | 1 988 313 | 1 926 819 | 1 909 631 | 1 714 321 | 1 708 172 |
Другий етап середньої освіти | 3 | 828 394 | 912 231 | 876 906 | 801 834 | 655 977 | 617 692 |
Післясередня невища освіта | 4 | 175 587 | 152 461 | 151 934 | 148 126 | 122 427 | 117 922 |
Короткий цикл вищої освіти | 5 | 566 194 | 567 372 | 571 228 | 567 013 | 452 292 | 427 471 |
Бакалаврат або його еквівалент | 6 | 1 433 590 | 1 270 327 | 1 153 791 | 1 072 194 | 890 277 | 855 683 |
Магістратура або її еквівалент | 7 | 491 504 | 473 858 | 445 122 | 413 471 | 346 657 | 322 116 |
Докторантура або її еквівалент | 8 | 36 214 | 35 823 | 35 454 | 33 313 | 30 031 | 30 308 |
Основні Закони України, якими регулюється діяльність в освіті:
В 2002 в Україні прийнята Національна доктрина розвитку освіти[7]. Також розроблено та затверджено:
На урядовому рівні прийнято низку державних програм:
Всього на кінець року, одиниць | приватної формами власності, одиниць | державної формами власності, одиниць | комунальної формами власності, одиниць | Кількість дітей, що відвідували ДЗО, осіб | Охоплення дітей ДЗО, % до дітей відповідного віку | Наявність місць в ДЗО, одиниць | Наповнюваність ДЗО, дітей на 100 місць | |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|
2000 | 16 347 | 5 632 | 1 206 | 9 509 | 983 001 | 37,0 | 1 117 415 | 88 |
2002 | 15 304 | 3 211 | 500 | 11 581 | 973 535 | 48,0 | 1 059 801 | 92 |
2004 | 14 914 | 1 532 | 331 | 13 051 | 996 481 | 49,0 | 1 040 433 | 96 |
2006 | 15 080 | 911 | 236 | 13 933 | 1 080 882 | 54,0 | 1 062 975 | 102 |
2008 | 15 414 | 611 | 202 | 14 601 | 1 194 546 | 57,0 | 1 110 408 | 108 |
Дошкільні заклади освіти України
2010 | 2011 | 2012 | 2013 | 2014 | 2015 | 2016 | |
Кількість закладів, тис.1 | 14,9 | 15,4 | 15,7 | 16,0 | 15,0 | 14,8 | 14,9 |
у міських поселеннях | 6,4 | 6,4 | 6,5 | 6,6 | 5,7 | 5,7 | 5,7 |
у сільській місцевості | 8,5 | 9,0 | 9,2 | 9,4 | 9,3 | 9,1 | 9,2 |
У них місць, тис. | 1069 | 1104 | 1135 | 1166 | 1077 | 1105 | 1125 |
у міських поселеннях | 778 | 801 | 820 | 836 | 748 | 772 | 785 |
у сільській місцевості | 291 | 303 | 315 | 330 | 329 | 333 | 340 |
Кількість дітей у закладах, тис. осіб | 1208 | 1287 | 1357 | 1396 | 1295 | 1291 | 1300 |
у міських поселеннях | 961 | 1010 | 1060 | 1087 | 985 | 981 | 984 |
у сільській місцевості | 247 | 277 | 297 | 309 | 310 | 310 | 316 |
Охоплення дітей дошкільними навчальними закладами,2 | |||||||
відсотків | 53 | 55 | 57 | 61 | 55 | 55 | 55 3 |
у міських поселеннях | 64 | 65 | 67 | 71 | 63 | 64 | 63 3 |
у сільській місцевості | 33 | 35 | 37 | 41 | 40 | 40 | 40 3 |
Кількість дітей у закладах у | |||||||
розрахунку на 100 місць 4 | 112 | 115 | 118 | 117 | 117 | 114 | 113 |
у міських поселеннях | 123 | 125 | 128 | 129 | 130 | 126 | 124 |
у сільській місцевості | 82 | 89 | 91 | 87 | 88 | 87 | 87 |
Всього | I ступеня | II ступеня | III ступеня | Гімназії | Ліцеї | Навч.-виховні комплекси | Школи для дітей з вадами розвитку | Школи соціальної реабілітації | |
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
2000 | 6 646 521 | 77 056 | 678 434 | 5 293 303 | 167 133 | 97 212 | 264 662 | 68 721 | … |
2001 | 6 485 554 | 76 222 | 635 134 | 5 035 007 | 196 267 | 110 896 | 363 673 | 67 725 | 630 |
2002 | 6 236 700 | 72 079 | 591 655 | 4 793 067 | 214 929 | 122 563 | 374 790 | 67 057 | 560 |
2003 | 5 935 794 | 70 575 | 545 713 | 4 441 670 | 263 208 | 144 199 | 405 073 | 64 759 | 597 |
2004 | 5 626 189 | 69 659 | 511 798 | 4 141 936 | 281 357 | 160 811 | 397 445 | 62 659 | 524 |
2005 | 5 301 373 | 65 058 | 464 773 | 3 861 507 | 305 186 | 161 847 | 382 027 | 60 562 | 413 |
2006 | 5 025 804 | 57 926 | 431 889 | 3 632 582 | 291 022 | 155 150 | 397 797 | 59 108 | 330 |
2007 | 4 767 984 | 54 890 | 399 449 | 3 386 812 | 292 806 | 155 031 | 412 597 | 66 171 | 228 |
2008 | 4 533 233 | 52 907 | 369 538 | 3 165 637 | 295 756 | 154 137 | 428 394 | 66 661 | 203 |
Кількість закладів, одиниць | Кількість учнів, осіб | Прийнято учнів, осіб | Випущено кваліфікованих робітників, осіб | |
---|---|---|---|---|
2000 | 970 | 524 629 | 307 265 | 266 757 |
2002 | 962 | 501 880 | 310 999 | 282 388 |
2004 | 1 011 | 507 270 | 327 611 | 283 440 |
2006 | 1 021 | 473 751 | 303 651 | 289 275 |
2008 | 1 018 | 436 661 | 283 204 | 265 126 |
Консолідований рейтинг вишів України 2021 року[9]
I-II рівень акредитації | III—IV рівень акредитації | ||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Кількість закладів, одиниць | Кількість студентів, осіб | Прийнято студентів, осіб | Випущено спеціалістів, осіб | Кількість закладів, одиниць | Кількість студентів, осіб | Прийнято студентів, осіб | Випущено спеціалістів, осіб | ||
2002 | 667 | 582 855 | 203 665 | 155 542 | 330 | 1 686 912 | 408 639 | 356 743 | |
2004 | 619 | 548 466 | 182 224 | 148 184 | 347 | 2 026 726 | 475 222 | 316 223 | |
2006 | 570 | 468 029 | 151 178 | 137 949 | 350 | 2 318 553 | 507 683 | 413 638 | |
2008 | 528 | 399 332 | 114 373 | 118 055 | 353 | 2 364 541 | 425 241 | 505 203 |
Тисяч примірників | Примірників на 100 осіб | |||||
---|---|---|---|---|---|---|
Всього | місто | село | Всього | місто | село | |
2000 | 343 016,9 | 191 610,4 | 151 406,5 | 693 | 569 | 956 |
2002 | 339 186,3 | 185 917,0 | 153 269,3 | 707 | 575 | 978 |
2004 | 333 303,0 | 184 882,7 | 148 420,3 | 705 | 578 | 972 |
2006 | 323 654,6 | 178 432,4 | 145 222,2 | 694 | 562 | 977 |
2008 | 352 293,8 | 210 437,1 | 141 856,7 | 763 | 666 | 975 |
Всього | місто | село | |
---|---|---|---|
2000 | 20 722 | 5 032 | 15 690 |
2002 | 20 380 | 4 890 | 15 490 |
2004 | 19 960 | 4 830 | 15 130 |
2006 | 19 751 | 4 705 | 15 046 |
2008 | 20 628 | 5 549 | 15 079 |
![]() | Цей розділ потребує доповнення. (червень 2020) |
Діяльність органів влади з реформування освіти України стартувала на початку 1990-х років і не припиняється до цього дня.
В 1991 році реформування освіти розпочалось із перейменування середньої спеціальної освіти у вищу. Таким чином училища і технікуми, що згідно з Законом УРСР «Про народну освіту»[10] вважалися середніми спеціальними навчальними закладами, з 1991 року іменуються вищими навчальними закладами (пізніше перейменовано в «заклади вищої освіти»), а їх випускники — молодшими спеціалістами[11]. Крім того в перші роки незалежності поряд з загальноосвітніми середніми школами були створені заклади нового типу — гімназії та ліцеї, кількість яких до вересня 1992 року досягла 239[12] .
У 1993 році Кабінет міністрів затвердив Державну національну програму «Освіта»[13] за підписом Л. Кравчука, в якій освіта визнавалася найважливішою ланкою «виховання свідомих громадян Української держави», а одним із її завдань — «формування національної свідомости, любови до рідної землі, свого народу, бажання працювати задля розквіту держави, готовности її захищати». Документом передбачалася також розробка концепцій і оптимізація мережі навчальних закладів. 1995 року, документ під назвою «Про Основні напрямки реформування вищої освіти в Україні» був виданий за підписом Л. Кучми[14]. В документі відзначається брак грошей, величезний відплив кадрів, зниження вимоги до рівня освіченості, загальної культури тощо, і також йдеться про розробку концепцій та оптимізацію мережі навчальних закладів.
Практичною інновацією 1993 року стало запровадження контрактної системи призначення керівників закладів[12], та поступові зміни у мережі закладів освіти, внаслідок якої протягом 5 років (1992—1997) кількість дошкільних навчальних закладів зменшилась з 24,4 тис. до 19,5 тис., натомість середніх — збільшилась з 20,9 тис. до 21,3 тис., а вищих — зменшилась з 809 до 787[12]. У цей же час розпочинається впровадження так званої двоступеневої системи вищої освіти[12], що передбачає кваліфікації бакалавра і магістра.
Інновацією 2000 року стало запровадження 12-бальної системи оцінювання в загальноосвітніх школах (замість 5-бальної)[15]. Ця інновація різко скоротила кількість учнів, яких залишали навчатись на другий рік з 40 тис. до 5 тис. осіб[16]. 2001 року реформаторами було запропоновано ввести 12-річний термін навчання у школі (замість 11-річного), проте ця пропозиція була негативно сприйнята 65,4 % батьків та 84,8 % учителів[16] і врешті у 2010 році скасована[17], таким чином жоден учень не встиг провчитися усі 12 класів.
У 2002 році Л. Кучма видає свій другий указ на освітню тематику — «Про Національну доктрину розвитку освіти», в якому, як і в документі Л. Кравчука, йдеться про виховну роль освіти, зокрема про «виховання особистости, яка усвідомлює свою належність до Українського народу, сучасної європейської цивілізації, орієнтується в реаліях і перспективах соціокультурної динаміки, підготовлена до життя і праці у світі, що змінюється», а також «свідомого громадянина, патріота». Практичним кроком реформування стала розробка ЗНО, складання якого з 2008 року є обов'язковою умовою вступу до закладу вищої освіти. Перевагою ЗНО вважається зменшення рівня корупції при вступі до ЗВО.
У 2012 році новий етап реформ у сфері освіти було анонсовано В. Януковичем у документі під назвою «Про Національну стратегію розвитку освіти в Україні на період до 2021 року»[18]. В документі дається позитивна оцінка реалізації попередньої доктрини, проте вказується на незадовільний стан фінансового та матеріально-технічного забезпечення системи освіти. Як і в попередніх документах, в цьому документі згадується виховна роль освіти, зокрема йдеться про «забезпечення громадянського, патріотичного, морального, трудового виховання, формування здорового способу життя, соціальної активності, відповідальності та толерантності», натомість про національну свідомість (на відміну від попередніх документів) уже не йдеться. Станом на 2020 рік цей указ є чинним.
У 2020 році Міністерство цифрової трансформації запустило в роботу національну онлайн-платформу з цифрової грамотності «Дія. Цифрова освіта»[19].
Найвідоміші онлайн-ресурси з безкоштовними освітніми курсами. Платною може бути тільки сертифікація, хоча є багато курсів з безкоштовною сертифікацією.[20][21]
Багато з курсів на цих платформах мають український переклад або субтитри.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.