Loading AI tools
найдовша річка у Франції З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Луара | |
---|---|
44°50′30″ пн. ш. 4°13′07″ сх. д. | |
Витік | Севенни |
• координати | 44°50′30″ пн. ш. 4°13′07″ сх. д. |
Гирло | Біскайська затока |
• координати | 47°16′12″ пн. ш. 2°11′04″ зх. д. |
Басейн | Атлантичний океан |
Країни: | Франція |
Прирічкові країни: | Франція |
Регіон | Альє Ардеш Шер Ендр і Луара Луар і Шер Луара Верхня Луара Атлантична Луара Луаре Мен і Луара Ньєвр Сона і Луара |
Довжина | 1 020 км |
Площа басейну: | 117 тисяч км² |
Середньорічний стік | 835 м³/с |
Притоки: | Acheneaud, Мен[d], Erdred, Èvred, Layond, Sèvre Nantaised, Ендр (річка), Шер, Альє, Q51271530?, Loiretd, Loised, Notre-heured, Ruisseau de Balanced, Bonnée[d], Authiond, Brivetd, Besbred, Arconced, Acolind, Aix[d], Ance[d], Gazeilled, Ixeured, Ardouxd, В'єнн, Arond, Арру, Arzon[d], Beuvron[d], Auboisd, Beaumed, Borned, River Cissed, Coise[d], Lignon du Forezd, Lignon du Velayd, Vauvised, Nièvred, Furand, Gagned, Thouetd, Sornind, Sommed, Mared, Nohaind, Renaison[d], Rhinsd, Roudond, Semèned, Sumène[d], Aigue Nègred, Amassed, Rommed, Vouzanced, Boire de Champtocéd, Boire Torsed, Bonson[d], Bresmed, Martinière canald, Chanassond, Cheuilled, Choisilled, Chézined, Gaged, Gagned, Goulained, Jarnossind, Louetd, Mauves[d], Ondained, Padelled, Peuillyd, Prat Sauvaged, Rhodond, Roumerd, Teysonned, Thaud, Toranched, Trézéed, Vernasond, Veyradeyred, Vrilled, Bresbred, Loddes[d], Judelled, Laussonne[d], Trambouzand, Gréed, Arçon[d], Hâvred, Rameld, Ocre[d], Engièvred, Divatted, Tronned, Q61818058?, Châteauvert[d], Orcivald, Chalond, Suissessed і Malbiefd |
![]() | |
![]() |
Луа́ра (фр. Loire МФА: [lwɑːʁ] Лвар) — найбільша річка Франції.
Луара бере початок в Севеннах на півдні Франції, тече на північ до Орлеана, далі повертає на захід. Впадає в Біскайську затоку Атлантичного океану біля Нанту, утворюючи естуарій. На Луарі знаходяться міста (в порядку від витоку до гирла) Роанн, Невер, Орлеан, Блуа, Тур, Анже, Нант, Сен-Назер.
Протяжність Луари — 1 020 км, що робить її 171-ю за довжиною річкою у світі.[1] Площа басейну річки становить 117 054 км²[2], або більш ніж п'ята частина суходолу Франції,[3] а от середній потік води становить лише половину потоку Рони.
Людська історія у долині річки Луари починається з неандертальців середнього палеоліту 90–40 тис. років тому; сучасна людина прибула туди бл. 30 тис. років тому. Історичні племена галлів довкола Луари відомі з 1500 до 500 р. до н. е.; вони використовували Луару як великий річковий торговий шлях вже у 600 р. до н. е., встановивши торгові відносини з давніми греками на Середземному морі. Галлське панування в долині Луари закінчилося 56 р. до н. е., коли Гай Юлій Цезар захопив дотичні провінції на користь Римської імперії. Християнство з'явилося в долині у 3 ст. н. е., коли місіонери (багато з яких пізніше були проголошені святими), навернули місцевих язичників. В цей період поселенці заснували у долині виноградники та почали виробляти вино.[4]
Долину Луари називають «Садом Франції»; в ній розташовані понад тисяча шато, кожне з виразними архітектурними елементами,[5] збудовані у періоді від раннього Середньовіччя до пізнього Відродження.[4] Початково вони будуватися як фортеці феодалів на стратегічному поділі між північною та південною Францією; зараз багато перебуває у приватній власності.[6]
Луара тече через такі департаменти та міста Франції: Ардеш, Верхня Луара: Ле-Пюї-ан-Веле, Луара: Фер, Роанн, Сона і Луара: Дігуен, Альє, Ньєвр: Десіз, Невер, Ла-Шарите-сюр-Луар, Кон-Кур-сюр-Луар, Шер: Сансерр, Луаре: Бріар, Жіан, Орлеан, Луар і Шер: Блуа, Ендр і Луара: Амбуаз, Тур, Мен і Луара: Монсоро, Сомюр, Атлантична Луара: Ансені, Нант, Сен-Назер.
Назва «Луара» (фр. Loire) походить від лат. Liger,[7] яке в свою чергу було транскрипцією місцевої галлської (кельтської) назви річки. Галлська назва походить від галлського слова liga, що означало «мул, осад, алювій» та породило французьке слово lie, наприклад sur lie («на осаді» — виноробний термін.
Слово Liga походить від праіндоєвропейського кореня *legʰ-, який позначав «лежати» (цей корінь також є попередником багатьох англійських слів, напр. «lie», «lay», «ledge», «law», чи українського «лежати»).
Дослідження палео-географії регіону припускають, що палео-Луара текла на північ та поєднувалась з Сеною,[8][9], а нижня Луара мала витік у джерелі вище Орлеану десь довкола Жіану і текла на захід близько до поточного русла. Колись у тривалій історії підняття у Паризького басейну, нижня, Атлантична Луара захопила «палео-Луару» або "Сенську Луару (Loire séquanaise), утворивши сучасну річку. По колишньому руслу «Сенської Луари» зараз тече притока Сени — річка Луан.
Витік річки Луари розташований у східній частині Центрального масиву, у джерелах на південній стороні гори Жерб'є-де-Жон за координатами 44°50′38″ пн. ш. 4°13′12″ сх. д..[1][10] Ця точка розташована у північносхідній частині гірського масиву Севенни, на території муніципалітету Сент-Елалі (Ардеш) у південносхідній Франції. Джерело розташовано на висоті 1 408 м.н.м.[3] Водоносний горизонт під горою Жерб'є-де-Жон породжує численні джерела, з яких три, розташовані у підніжжя гори, ідентифіковані як витоки річки Луара. Ці три струмки зливаються і утворюють Луару, яка стікає вниз долиною на південь від гори через селище Сент-Елалі.
Річка може бути поділена на три основні зони:
Луара тече переважно на північ через Роанн та Невер до Орлеану, а після того на захід через Тур до Нанту, де фона формує естуарій. Річка впадає в Атлантичний океан на 47°16′44″ пн. ш. 2°10′19″ зх. д. між Сен-Назером і Сен-Бревен-ле-Пен, які пов'язані мостом через річку біля її гирла.
Припливна ділянка річки простягається на 60 км вглиб суходолу та має ширину до 3 км. На ній розташовані нафтопереробні заводи, порт Сен-Назера та 40 000 га водно-болотних угідь, які утворились бл. 9,5 тис. років тому внаслідок прориву берегу і затоплення низин морською водою на північному березі естуарію, а також пляжі Ле-Круазік і Ла-Боль-Ескублак вздовж берегової лінії.[11]
Головні притоки:
Зміни в рівнях води річки іноді приводили до серйозної повені, особливо в 1856, 1866 і 1911 рр.
Клімат Луари вважається найбільш приємним у північній Франції, з більш теплими зимами, і переважно з меншою кількістю екстремумів температур, які рідко перевищують 38 °C. Це помірним морський клімат, характеризується відсутністю сухих сезонів та сильними дощами та снігом взимку, особливо на верхніх ділянках течії.[1] Кількість сонячних годин на рік варіює між 1400 і 2200 та збільшується від північного заходу до південного сходу.[3] Кількість опадів становить 690 мм/р на узбережжі та 648 мм/р вглиб суходолу.[11]
У центральній частині долини Луари розташований найбільший ліс Франції — Орлеанський ліс (фр. Forêt d'Orléans), який займає площу 38 234 га, а також заліснений парк площею 5 440 га, відомий як Шамборський ліс (фр. Foret de Chambord). Інша вегетація у долині перебуває переважно під приватним контролем та включає такі дерева як дуб, бук і сосна. У болотистих місцинах ростуть ясен, вільха та верба, а ряска слугує як природне добриво. Атлантичне узбережжя є домівкою декількох водних трав, важливим видом з яких є солонець, що використовується як кулінарний інгредієнт з огляду на її діуретичні властивості. Від греків у регіон потрапила винна лоза. Від римлян були запозичені дині, яблука, вишні, айва та груші, а також види фіолетового крокусу, з якого збирають шафран довкола Орлеану. Види сливи-ренклоду були привезені з Італії для посадки в садах шато. Холодок лікарський (спаржа) була завезена з північно-західної Франції.[12]
Долина Луари була заселена неандертальцями з часів середнього палеоліту 90-40 тис. років тому.[13] Сучасна людина заселила долину бл.30 тис. років тому. Десь у 5 тисячолітті до нашої ери, люди почали вирубати ліси по берегах річки та культивувати землі і вирощувати худобу.[13] Вони будували мегаліти для вшанування мертвих, особливо з 35 ст. до н. е. Галли прибули у долину між 1500 і 500 роками до н. е., і карнути оселилися у Ценабумі (сучасний Орлеан) і збудували міст через річку.[13] До 600 р. до н. е. Луара вже стала важливим торговим шляхом між кельтами та давніми греками і лишалась одним з основних торгових шляхів Франції понад 2000 років.[6] Для доставки товарів між Середземномор'ям та Атлантичним узбережжям, фінікійці і греки використовували в'ючних конів, щоб транспортувати товари з Ліону до Луари.
Римляни успішно підкорили галлів 52 р. до н. е. і почали розвивати Ценабум, який вони назвали Авреліаніс. Вони також розпочали будівництво міста Цезародунум (зараз — Тур) з 1 р.н. е..[13] Римляни використовували Луару до Роанна, розташованого в ~150 км вниз по течії від витоку річки. Після 16 року долина річки Луари стала частиною римської провінції Аквітанія зі столицею у Аварікумі.[13] Християнство з'явилося в долині у III столітті, коли місіонери навернули місцевих язичників. Монахи-місіонери заснували у долині виноградники та почали виробляти вино.[13]
У V-му столітті. Римська імперія остаточно занепала і франки та алемани прийшли у долину Луари зі сходу. Після їх приходу виник конфлікт франків та вестготів.[14] У 408 році іранське плем'я аланів перетнуло Луару і значна їх кількість, очолювана царем Сангібаном, оселилася у середній течії Луари у Галлії.[15] Сліди їх розселення збереглися у прізвищах довкола сучасного міста Орлеан — «Allaines».
У IX-му ст. розпочалися набіги вікінгів на західне узбережжя Франції; вони використовували довгі човни для навігації Луарою. 853 року вони атакували та знищили Тур та його знамените абатство, а рейдами 854 і 872 років двічі знищували Анжу.[14] У 877 році помер Карл II Лисий, що стало кінцем династії Каролінгів. Після тривалого конфлікту у регіоні, 898 року Фульк І Рудий став першим графом Анжуйським.[16]
Під час Столітньої війни (1337—1453 рр.), Луара була кордоном між французами та англійцями, які окупували територію на північ від річки. Третина населення померла від епідемії Чорної смерті 1348–9.[16] Англійці перемогли французів 1356 року і Аквітанія перейшла під контроль англійців 1360 р. 1429 року Жанна д'Арк переконала короля Карла VII вигнати англійців з країни.[17] Її успішне зняття облоги Орлеана (який розташований на Луарі) стало поворотною точкою війни.
У 1477 році перший у Франції друкарський верстат був збудований у Анжу, а близько цього часу були збудовані замки Ланже і Монсоро.[18] За правління короля Франциска I (1515—1547 рр.) італійське Відродження мало вражаючий вплив на регіон, і мешканці запозичували його елементи у архітектуру і культуру, особливо еліта, яка відтворювала його принципи у своїх шато.[19][20]
У 1530-ті роки ідеї Реформації досягли долини Луари і частина людей навернулась у протестантство. Розпочалися релігійні війни і 1560 року католики втопили у річці декілька сот протестантів.[18][21] Під час Релігійних воєн 1562—1598 рр. Орлеан був важливим укріпленням гугенотів, але 1568 року протестанти підірвали Орлеанський собор.[22][23] 1572 року бл.3000 гугенотів були вбиті у Парижі під час Варфоломіївської ночі; ще сотні були втоплені католиками у Луарі.[18]
Протягом століть місцевий люд використовував дерев'яні набережні та дрегування у намаганні підтримувати навігаційний канал на річці, який був критичним для транспортування. Поступово річковий трафік зростав, і в Середньовіччі існувала система річкових митниць. До нашого часу збереглися деякі з цих митних мостів, які існували понад 800 років.[24] У 17-му сторіччі Жан-Батист Кольбер запровадив використання кам'яних набережних на ділянці від Роанна до Нанта, що допомогло полегшити навігацію на річці,[25] але вона все одно части зупинялась внаслідок несприятливих умов при повенях чи посухах. За оповідями, повені 1707 року забрали життя 50 тис. мешканців,[26] коли протягом двох годин вода в Орлеані піднялася більш ніж на 3 метри. Типова пасажирська подорож вниз річкою від Орлеану до Нанту тривала 8 днів, а вгору проти течії — 14. Під час Вандейської війни у річці втопили багато полонених, оскільки це вважалось більш ефективним способом страти.
На початку XIX-го сторіччя по річці між Нантом та Орлеаном почали курсувати пасажирські пароплави, що пришвидшило подорож вгору по течії; до 1843 року щорічно вже перевозилось 70 тис. пасажирів у Нижній Луарі та 37 тис. у Верхній Луарі.[27] Але конкуренція з залізницями, яка почалась у 1840-х роках зменшила річкову торгівлю. Пропозиції створити навігацію на всій довжині річки до Бріара не були реалізовані. Відкриття Бокового каналу Луари 1838 року дозволило продовжити навігацію на ділянці між Дігуеном та Бріаром,[28] але перехід річки у Бріарі на її рівні залишався проблемою до будівництва 1896 року Бріарського акведуку. Маючи довжину 662,69 м, він тривалий час лишався найдовшим акведуком такого типу у світі.[28]
Канал Роанн-Дігуен також було відкрито 1838 року. Він був майже закритий 1971 року, але і зараз, на початку 21-го ст., він все ще дозволяє навігацію далі долиною Луари до Дігуена.[28][29] Вузький канал де Беррі довжиною 261 км, зі шлюзами шириною лише 2,7 м, був відкритий у 1820-ті роки та поєднував Боковий канал Луари у Марсей-лез-Обіньї з річкою Шер у Нуає і знову з Луарою поблизу Тура. Цей канал був закритий 1955 р.
У 1700 році порт Нанта налічував більше судів внутрішніх водних шляхів, ніж будь-який інший порт у Франції, що свідчить про історичну важливість судноплавства на найдовшій річці Франції. Мілководні габари (фр. gabares) та інші річкові кораблі продовжували транспортувати вантажі в індустріальну епоху, включаючи вугілля з Сент-Етьєна, завантаженого на баржі в Орлеані. Проте небезпечна навігація по вільній течії і обмежені тоннажі означали, що залізничні шляхи швидко знищили вцілілий траффік з 1850-х років. У 1894 році була створена компанія, яка сприяла поліпшенню судноплавства від Нанта до Бряара. Роботи були дозволені в 1904 році і проведені в два етапи від Анже до меж припливів в Удоні. Ці роботи, з буйнами і підводними насипами, збереглися і сприяють обмеженому судноплавству в сучасних умовах.[30] Дамба через Луару у Сен-Леже-де-Вінь дозволяє навігації перетнути з каналу Ніверне до Бокового каналу Луари.
Навігація на річці офіційно можлива до Бушмену,[31], де в неї біля Анжу впадає річка Мен. Станом на 2017, навігація можлива на таких ділянках річки:
На річці розташовано ГЕС Вільре. Ресурс з Луари використовує дериваційна ГЕС Монпезат.
2 грудня 2000 року центральна частина долини Луари була додана у список Світової спадщини ЮНЕСКО.
Луара надихнула багато поетів та письменників, серед яких: Карл I Орлеанський, Франсуа Рабле, Рене Гі Каду, Клеман Маро, П'єр де Ронсар, Жоашен дю Белле, Жан де Лафонтен, Шарль Пеґі, Гастон Куте[fr] ; а також художників, таких як: Рауль Дюфі, Вільям Тернер, Гюстав Курбе, Огюст Роден, Фелікс Валлотон, Жак Війон[fr], Жан-Макс Альбер[fr], Шарль Ледюк[fr], Едмон Бертре[fr] і Жан Шабо[fr].
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.