Loading AI tools
алфавітна система письма в країнах Центральної і Східної Європи, Північної і Центральної Азії З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Кири́лиця — це абеткова система письма в країнах Східної Європи, Північної і Центральної Азії. Одна з двох абеток староцерковнослов'янської мови, що лягла в основу алфавітів слов'янських мов та десятків різних мов світу. Базується на ранній кирилиці, розробленій в IX столітті в Першому Болгарському царстві, в Преславській книжній школі[1][2][3]. Використовується у багатьох слов'янських мовах Південно-Східної і Східної Європи, Північної Євразії, а також неслов'янських мовах, що зазнали впливу російської. Станом на 2011 близько 252 мільйонів осіб в Євразії послуговуються кирилицею як національним алфавітом, з яких половина мешкає в Росії.
Кирилиця укр. кирилиця, біл. кірыліца, болг. кирилица, босн. ćirilica, мак. кирилица, рос. кириллица, серб. ћирилица | |
---|---|
![]() | |
Вид | |
Мови | Національні мови: Слов'янські: ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() Не слов'янські: ![]() ![]() ![]() ![]() |
Період | з 940 |
Походження | |
Сестринські системи | Латиниця Коптська абетка Вірменська абетка Грузинська писемність Глаголиця |
Напрям | Зліва направо |
| |
![]() | ||||||
---|---|---|---|---|---|---|
Кирилиця | ||||||
А | Б | В | Г | Ґ | Д | Ѓ |
Ђ | Е | Ѐ | Є | Ё | Ж | З |
З́ | Ѕ | И | Ѝ | І | Ї | Й |
Ј | К | Л | Љ | М | Н | Њ |
О | П | Р | С | С́ | Т | Ћ |
Ќ | У | Ў | Ф | Х | Ц | Ч |
Џ | Ш | Щ | Ъ | Ы | Ь | Э |
Ю | Я | |||||
Неслов'янські літери | ||||||
А̄ | А́ | А̀ | Ӑ | А̂ | А̊ | Ӓ |
Ӓ̄ | А̃ | А̨ | Ә | Ә́ | Ә̃ | Ӛ |
Ӕ | Ғ | Г̧ | Г̑ | Г̄ | Ӻ | Ӷ |
Ԁ | Ԃ | Ꚃ | Ꚁ | Ꚉ | Ԫ | Ԭ |
Ӗ | Е̄ | Е̃ | Ё̄ | Є̈ | Ӂ | Җ |
Ꚅ | Ӝ | Ԅ | Ҙ | Ӟ | Ԑ | Ԑ̈ |
Ӡ | Ԇ | Ӣ | И̃ | Ҋ | Ӥ | Қ |
Ӄ | Ҡ | Ҟ | Ҝ | Ԟ | Ԛ | Ӆ |
Ԯ | Ԓ | Ԡ | Ԉ | Ԕ | Ӎ | Ӊ |
Ң | Ԩ | Ӈ | Ҥ | Ԣ | Ԋ | О̆ |
О̃ | О̄ | Ӧ | Ө | Ө̄ | Ӫ | Ҩ |
Ԥ | Ҧ | Р̌ | Ҏ | Ԗ | Ҫ | Ԍ |
Ꚑ | Ҭ | Ꚋ | Ꚍ | Ԏ | У̃ | Ӯ |
Ӱ | Ӱ́ | Ӳ | Ү | Ү́ | Ұ | Х̑ |
Ҳ | Ӽ | Ӿ | Һ | Һ̈ | Ԧ | Ꚕ |
Ҵ | Ꚏ | Ҷ | Ӵ | Ӌ | Ҹ | Ꚓ |
Ꚗ | Ꚇ | Ҽ | Ҿ | Ы̆ | Ы̄ | Ӹ |
Ҍ | Э̆ | Э̄ | Э̇ | Ӭ | Ӭ́ | Ӭ̄ |
Ю̆ | Ю̈ | Ю̈́ | Ю̄ | Я̆ | Я̄ | Я̈ |
Ԙ | Ԝ | Ӏ | ||||
Застарілі літери | ||||||
Ꙁ | Ꙇ | Ҁ | Ѻ | Ѹ | Ѡ | Ѽ |
Ѿ | Ѣ | Ꙑ | ІЯ | Ѥ | Юси | Ѧ |
Ѫ | Ѩ | Ѭ | Ѯ | Ѱ | Ѳ | Ѵ |
Ѷ | Ꙟ | Ꙡ | Ꙣ | Ꙥ | Ꙧ | Ꙩ |
Ꙫ | Ꙭ | ꙮ | Ꚙ | Ꚛ | Ꚏ̆ | Ꙏ |
Літери кирилиці |
![]() | Ця стаття містить перелік посилань, але походження тверджень у ній залишається незрозумілим через практично повну відсутність внутрішньотекстових джерел-виносок. (червень 2018) |
Кирилиця походить від грецького уніціального письма, розбавленого додатковими знаками глаголиці й деякими лігатурами. Ці додаткові літери використовувалися в старій церковнослов'янській мові й були відсутні в грецькій. Абетку названо на честь візантійських святих Кирила і Мефодія, яким традиція приписує винахід глаголиці. Ймовірно, розробником кирилиці були їхні учні-болгари, зокрема Климент Охридський.
1 січня 2007 р., після приєднання Болгарії до Європейського Союзу, кирилиця стала третім офіційним алфавітом ЄС, після латини і грецького письма[4].
Впровадження християнства значно прискорило розвиток писемності й літератури на Русі. Ще в 60-70-х роках 9 ст. візантійський імператор Михайло III відправив до слов'ян двох братів-священиків з міста Фесалоніки (Солуні) — Костянтина (в чернецтві — Кирило) і Мефодія. Незважаючи на переслідування німецького духовенства, зацікавленого в поширенні латинської мови серед слов'ян, брати проповідували християнство в Моравії та інших слов'янських землях старослов'янською мовою. Вони упорядкували слов'янський алфавіт і переклали на церковнослов'янську (староболгарську) мову Євангеліє. На початок 11 ст. на Русі використовувалися дві системи письма — кирилиця, що базувалася на грецькому алфавіті, і глаголиця — розроблена Кирилом фонетична система, яка була менш популярна. Причому ще до 9 ст. місцеве населення користувалося абеткою з 27 літер, тоді як класична кирилиця нараховує 43 літери.
Найдавнішою з нині відомих датованою кириличною пам'яткою є напис 931 року в скельному монастирі біля села Крепча в Болгарії. Найдавніші пергаментні кириличні рукописи — Савина книга (Савине Євангеліє) кінця 10 або початку 11 ст., Супрасльський збірник 11 ст. (обидва збереглися і відкриті на територіях, що входили до складу Київської Русі) та Енинський апостол 11 ст., знайдений у Болгарії. Найдавнішою точно датованою кириличною книгою є давньоруське Остромирове Євангеліє 1056—1057 років. Кирилиця протягом 10—12 ст. вживалася рівнобіжно з глаголицею, яку поступово витісняла. Певною перевагою кирилиці перед глаголицею було відносно простіше накреслення літер. Існує думка, що кирилиця прийшла до Київської Русі з Болгарії разом із старослов'янськими богослужними книгами після офіційного прийняття християнства у 988 році. Однак кириличний напис, що зберігся на корчазі з могили поблизу села Гньоздова на Смоленщині (Росія), датують першою половиною або третьою чвертю 10 ст.[5] Впевненіше датуються золоті та срібні монети Великого київського князя Володимира з кириличними текстами, карбовані, очевидно, з кінця 10 ст.
У писемності східних і південних слов'ян змінювалася форма літер кирилиці, змінювалися склад літер та їхнє звукове значення. Зміни графіки були пов'язані з розвитком слов'янських мов та внутрішньомовними процесами.
У 12 столітті в давньоруських рукописах виходять з ужитку такі літери, як йотований юс і юс великий, їх заміняють відповідно «Ꙗ», Ѧ або «ю», «оу». Літера юс малий поступово набула значення ['а] з попередньою м'якістю або поєднання ja. У рукописах 13 століття помітне опущення літер ь, ь, що пов'язане з заміною літер «ь» на «о» та «ь» на «е». У деяких рукописах, починаючи з 12 століття, літера Ѣ пишеться замість літери «е» (південно-західні, або галицько-волинські джерела). У низці давньоруських рукописів зустрічається заміна літери «ц» на «ч» (новгородські рукописи з 11 століття), заміна «с» на «ш», «з» на «ж» (псковські рукописи). У 14-15 століттях з'являються рукописи з заміною літер ѣ — і та ѣ — і.
У болгарських рукописах 12-13 століття спостерігається заміна юсів, великого і малого, йотовані юси виходять з ужитку; можлива заміна літер Ѣ — Ꙗ, ь — ь. У цей же період зафіксовані так звані одноерові джерела, в яких вживається або «ь», або «ь». Можливою була заміна літер «ь» та юс великий. Літера Ѫ існувала в болгарській абетці до 1945 року. Поступово виходять з ужитку літери йотованих голосних в положенні після голосних (моа, добраа), часто змішуються літери и — в.
У ранніх сербських рукописах відбувається втрата літер, що позначали носові голосні, виходить з ужитку літера «ь», а літера «ь» часто подвоюється. З 14 століття спостерігається заміна ъ — ь на літеру «а».
Протягом історії кирилиці мінявся тип письма. Першим з'явився устав. З 14 ст. поширився напівустав. Поява напівуставу була зумовлена прискоренням процесу писання, оскільки потреба в книгах та інших текстах збільшувалася. Зростання попиту на писемну продукцію, особливо в ділових паперах, вимагало пришвидшення темпу писання, що призвело до виникнення наприкінці 14 ст. скоропису. Із скоропису розвинувся курсив — сучасне ручне письмо з пов'язаними літерами. В 14 ст. з'явилася і орнаментальна в'язь у заголовках. Півуставне письмо лягло в основу кириличних друкарських шрифтів. У Росії у 1708 р. був створений близький до нинішнього гражданський шрифт, яким мали писатися і друкуватися світські тексти. Накреслення літер стало спрощеним і наближеним до стилю латинського шрифту. Елементи такого шрифту в східнослов'янських друках з'явилися раніше (в Україні 1591 року в «Граматиці доброглаголиваго еллино-словенского язика»).
Кирилицею у давнину користувалися усі православні слов'яни, а також румуни й молдовани. Із запровадженням додаткових літер і діакритичних знаків до літер кирилиці на позначення специфічних звуків на слов'яно-кириличній графічній основі ґрунтуються і нинішні системи письма українців, білорусів, росіян, болгар, македонців, сербів, чорногорців, а також (через російську) абетки багатьох народів колишнього СРСР і монгольська абетка. Населення сучасної Румунії користувалося кирилицею та слов'янською орфографією в 14-17 століттях. У 19 столітті — Румуни, а в 1932—1939 роках та з 1989 року і молдовани перейшли на латиницю. Спроби (в тому числі силоміць) запровадити замість кирилиці латиницю на західноукраїнських землях (у Галичині в 19 ст., у Закарпатті — на початку 20 ст.) були відкинуті (див: Азбучна війна).
2 жовтня 2020 парламент Болгарії оголосив кирилицю болгарською абеткою.[6]
Кирилиця була створена для церковно-слов'янської мови. Замінила глаголицю, яка використовувалася раніше. Містила декілька невикористовуваних сьогодні літер. Склад первісної кириличної абетки невідомий. «Класична» старослов'янська кирилиця з 43 літер, ймовірно, містить також і пізніші літери (ы, оу, йотовані). Кирилиця включає грецький алфавіт, але деякі суто грецькі літери (ксі, псі, фіта, іжиця) стоять не на своєму початковому місці, а винесені в кінець. Деякі літери кирилиці, що відсутні в грецькому алфавіті, за обрисами близькі до глаголичних. Ц та Ш зовні схожі на деякі літери давніх алфавітів (арамейське письмо, ефіопське письмо, коптське письмо, єврейське письмо, брахмі). Однозначно визначити джерело запозичення наразі дуже складно. Б за обрисами схожа на В, Щ на Ш. Принципи створення диграф у кирилиці (Ы з ЪІ, ОУ, йотовані літери) загалом наслідують глаголичні.
Літери кирилиці використовуються для запису чисел за грецькою системою (кирилична система числення). Замість пари зовсім архаїчних знаків — сампі та стигма, — що не входять навіть до класичного грецького алфавіту з 24 літер, пристосовані інші слов'янські літери — Ц (900) і S (6) ; згодом і третій такий знак, коппа, спочатку використовувався в кирилиці для позначення 90, але його заступила літера Ч. Деякі літери, що відсутні в грецькому алфавіті (наприклад, Б, Ж), не мають числового значення. Це відрізняє кирилицю від глаголиці, де числові значення не відповідали грецьким і ці літери не пропускалися.
Літери кирилиці мають власні назви, за різними загальним слов'янським іменам, які з них починаються, або прямо запозичені з грецької (ксі, псі); етимологія деяких назв спірна. Так само, судячи з давніх абецедаріїв, називалися й літери глаголиці. Ось список основних знаків кирилиці:
Літера | Напис- ання | Числове значення | Читання | Назва |
---|---|---|---|---|
А | ![]() | 1 | /а/ | аз |
Б | ![]() | /б/ | бу́ки | |
В | ![]() | 2 | /в/ | ві́ди |
Г | ![]() | 3 | /г/ | глаго́ль |
Д | ![]() | 4 | /д/ | добро́ |
Є | ![]() | 5 | /е, йе/ | єсть |
Ж | ![]() | /ж/ | живі́те | |
Ѕ | ![]() | 6 | /з/ | дзіло́ |
Ꙁ, З | ![]() | 7 | /з/ | земля́ |
И | ![]() | 8 | /и, йи, й/ | і́же (вісімкове) |
І, Ї | ![]() | 10 | /и/ | і (десяткове) |
К | ![]() | 20 | /к/ | ка́ко |
Л | ![]() | 30 | /л/ | лю́ди |
М | ![]() | 40 | /м/ | мислі́те |
Н | ![]() | 50 | /н/ | наш |
О | ![]() | 70 | /о/ | он |
П | ![]() | 80 | /п/ | поко́й |
Р | ![]() | 100 | /р/ | рци |
С | ![]() | 200 | /с/ | сло́во |
Т | ![]() | 300 | /т/ | тве́рдо |
Ѹ, ѹ | ![]() | (400) | /у/ | унику́, ук |
Ф | ![]() | 500 | /ф (хв)/ | ферт |
Х | ![]() | 600 | /х/ | хір |
Ѡ | ![]() |
800 | /о/ | оме́га |
Ц | ![]() | 900 | /ц/ | ци |
Ч | ![]() | 90 | /ч/ | черв |
Ш | ![]() | /ш/ | ша | |
Щ | ![]() | /шч/ | ща | |
Ъ | ![]() | /–, и, о/ | йор | |
Ы | ![]() | /и/ | йори́ | |
Ь | ![]() | /е/, м'якість
приголосних, окрім шиплячих і губних |
їр | |
Ѣ | ![]() | /йі, 'і, і/ | ять | |
Ю | ![]() | /йу, 'у, у/ | ю | |
Ꙗ | ![]() | /йа, 'а/ | а йотоване | |
Ѥ | ![]() | /йе, 'е/ | е йотоване | |
Ѧ | ![]() | (900) | /йа, 'а, а/ | малий юс |
Ѫ | ![]() | /у/ | великий юс | |
Ѩ | ![]() | /йа/ | юс малий йотований | |
Ѭ | ![]() | /йу/ | юс великий йотований | |
Ѯ | ![]() | 60 | /кс/ | кси |
Ѱ | ![]() | 700 | /пс/ | пси |
Ѳ | ![]() | 9 | /фт/, /ф (хв)/ або /т/ | фти́та |
Ѵ, Ѷ | ![]() |
400 | /в, и/ | и́жиця |
Ҁ | ![]() |
(90) | ко́ппа |
Українська абетка | Назва літери |
Транслі- терація латинкою |
Відповідна літера кирилиці або інші історичні літери |
Назва в українській традиції |
Число | Читання в українській традиції |
Походження | ||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
А а | а | A a | ![]() | аз | 1 | [ɑ] | Від грецької літери Α α «альфа», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
Б б | бе | B b | ![]() | буки | — | [b] | Від грецької літери Β β «бета» (у старогрецький читалася [b], у новогрецькій — [v]), зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
В в | ве | V v | ![]() | віді | 2 | [v] | Від грецької літери Β β «бета» (у старогрецький читалася [b], у новогрецькій — [v]), зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
Г г | ге | H h, рідко G g | ![]() | глаголь | 3 | [ɣ] | Від грецької літери Γ γ «гамма» (у старогрецький читалася [ɡ], у новогрецькій — [ɣ] або [ʝ]), зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
Ґ ґ | ґе, ге з гаком | G g | — | — | — | — | Походить від курсивного різновиду грецької літери Γ γ «гамма». У XIV ст. передавався на письмі диграфом кг (кгрунт — «ґрунт»), а пізніше також латинською літерою g. Уперше застосовується у «Пересопницькому Євангелії» (1556-1561 р.р.). Офіційно введено до абетки Мелетієм Смотрицьким у «Граматиці» 1616 р. Вилучено з абетки з ідеологічних міркувань (через відсутність аналогічної букви в російській абетці)[7] у 1933 р., відновлено у третьому виданні «Українського правопису» у 1990 р. | ||
Д д | де | D d | ![]() | добро | 4 | [d] | Від грецької літери Δ δ «дельта» (у старогрецький читалася [d], у новогрецькій — [ð]), зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
Е е | е | E e | ![]() | єсть | 5 | [ɛ] | Від грецької літери Ε ε «епсилон», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
— | — | — | ![]() | йотоване е | — | [jɛ] | За походженням є лігатурою літер ![]() ![]() | ||
Є є | є | Ye ye, Je je, Ie ie | — | — | — | — | Скидається на кириличну літеру Ѥ, ѥ «йотоване е», однак безпосередньо не походить від неї. Є одним з варіантів кириличної літери е / є «єсть». Вперше використано у правописі «Русалки Днѣстрової» у 1837 р. на позначення звуків [jɛ] та [ɛ] з пом'якшенням попереднього приголосного, до того використовувався у максимовичівці замість сучасного е (жєньци — «женці»). | ||
Ж ж | же | Zh zh, Ž ž | ![]() | живіте | — | [ʐ] | Від глаголичної літери ![]() ![]() | ||
Дз дз | дзе | Dz dz | ![]() | дзіло | 6 | [d͡z] | Від грецької лігатури Ϛ ϛ «стигма» (звучання [st]). В українській мові замінено буквосполученням «дз». З «гражданки» літеру було остаточно виведено у 1735 р.[8] Була спроба повернути Скрипником (разом із введенням «Z» для позначення африкати «дж») | ||
З з | зе | Z z | ![]() | земля | 7 | [z] | Від грецької літери Ζ ζ «дзета», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
И и | и | Y y | ![]() | іже (осьмеричне) | 8 | [ɪ], іноді [i] | Від грецької літери Η η «ета» / «іта» (у старогрецький читалася [ɛ:], у новогрецькій — [i]), зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
І і | і | I i | ![]() | і(жеї) (десятеричне) | 10 | [i] | Від грецької літери Ι ι «йота», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
Ї ї | ї | Yi yi, Ji ji, I i | — | — | — | — | Є одним з варіантів кириличної літери і. У сучасному значенні (на позначення звуків [ji]) літеру ї введено до кулішівки П. Житецьким та К. Михальчуком, у такому значенні вона вживалася у 1874–1875 р.р. у «Записках Південно-Західного відділення Російського географічного товариства». До цього на позначення цих звуків вживалися інші літери : ѣ, рідше и та е у І. Котляревського (пр., ѣжакъ — «їжак», ии — «її»), ѣ у правописі «Русалки Дністрової» (пр., кроѣла — «кроїла»), и та і у правописі Т. Шевченка (пр., ихъ — «їх», моій — «моїй»). В абетці М. Гатцука ї позначало сучасне і на місці історичного ѣ: нїч — «ніч». | ||
Дж дж | дже | Dzh dzh, Dž dž | ![]() | джерв | — | [ɖ͡ʐ] | Від глаголичної літери джерв. | ||
Й й | йот | Y y, J j, I i | — | — | — | — | Походить від літери и та дужки (знаку «бревіс»), запозиченої з грецького письма, де вона використовувалася для позначення коротких звуків. Для звуку [j] літера почала використовуватися у «Граматиці» М. Смотрицького від 1619 р. | ||
К к | ка | K k | ![]() | како | 20 | [k] | Від грецької літери Κ κ «каппа», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
Л л | ел | L l | ![]() | люди(є) | 30 | [ɫ] | Від грецької літери Λ λ «лямбда», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
М м | ем | M m | ![]() | мисліте | 40 | [m] | Від грецької літери Μ μ «мю» (у новогрецькій звучить як «мі»), зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
Н н | ен | N n | ![]() | наш | 50 | [n] | Від грецької літери Ν ν «ню» (у новогрецькій звучить як «ні»), зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
О о | о | O o | ![]() | он | 70 | [ɔ] | Від грецької літери Ο ο «омікрон», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
П п | пе | P p | ![]() | покой | 80 | [p] | Від грецької літери Π π «пі», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
Р р | ер | R r | ![]() | рци | 100 | [r] | Від грецької літери Ρ ρ, ϱ «ро», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
С с | ес | S s | ![]() | слово | 200 | [s] | Від візантійського різновиду «сигма луната» ϲ грецької літери Σ σ, ς «сигма», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
Т т | те | T t | ![]() | твердо | 300 | [t] | Від грецької літери Τ τ «тау», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
У у | у | U u | ![]() | ук | — | [u] | Походить від диграфа з кириличних літер О «он» та Ѵ «іжиця», що повторює грецький спосіб позначення звуку [u] сполученням літер ου — «омікрон» та «іпсілон». | ||
Ф ф | еф | F f | ![]() | ферт | 500 | [f] | Від грецької літери Φ φ,ϕ «фі», що не має фінікійського чи єгипетського ієрогліфічного прототипу так само, як літери Χ, χ «хі» та Ψ, ψ «псі». | ||
Х х | ха | Kh kh, Ch ch, X x | ![]() | хір | 600 | [x] | Від грецької літери Χ, χ «хі», що не має фінікійського чи єгипетського ієрогліфічного прототипу так само, як літери Φ φ,ϕ «фі» та Ψ, ψ «псі». У деяких грецьких діалектах мала звукове значення [ks]. | ||
— | — | — | ![]() | омега, о | 800 | [ɔ] | Від грецької літери Ω, ω «омега». Походить від іншої грецької літери — Ο ο «омікрон», одна зі сторін якої була розірвана збоку (![]() ![]() ![]() ![]() ![]() ![]() | ||
Ц ц | це | Ts ts, C c | ![]() | ци | 900 | [t͡s] | Не походить з грецької абетки. Однозначної версії походження немає, схожі за написанням літери існували у кількох старовинних абетках: в ефіопській ሃ, арамейській та похідних від неї абетках, як-от гебрейській צ (в кінці слів ץ), коптській ϥ. Назва літери, можливо, походить від форми називного відмінка множини чоловічого роду «ции» (укр. ці, які) займенника «кыи» (укр. який), який вживався у староцерковнослов'янській (староболгарській) мові, або від сполучника «ци», який вживався у давньокиївській писемно-літературній (давньоруській) мові (відповідає «чи» у сучасному варіанті української мови). | ||
Ч ч | че | Ch ch, Č č | ![]() | черв | 90 | [ʈ͡ʂ] | Не походить з грецької абетки. Можливо походить від гебрейської літери «цаді» / «цодік» צ (в кінці слів ץ), можливо має таке саме походження, як і літера ц. Франциск Скорина для літери ч використовував грецьку літеру Ϙ ϙ, Ϟ ϟ «коппа» у варіанті написання Ҁ, ҁ. | ||
Ш ш | ша | Sh sh, Š š | ![]() | ша | — | [ʂ] | Не походить з грецької абетки. Однозначної версії походження немає, схожі за написанням літери існували у кількох старовинних абетках: в ефіопській ሠ, арамейській та похідних від неї абетках, як-от гебрейській ש, коптській ϣ. | ||
Щ щ | ща | Shch shch, Sch sch, Šč šč | ![]() | ща | — | [ʂʈ͡ʂ] | За походженням є лігатурою літер ш та т (у сучасній болгарській мові літера щ досі читається як [ʃt]). | ||
— | — | — | ![]() | єр | — | — | Найімовірніше є модифікацією кириличної літери ![]() ![]() | ||
— | — | — | ![]() | єри | — | [ɪ] | За походженням є диграфом літер ъ або ь з літерами і або и, у найраніших кириличних текстах цей знак відсутній. Уживали на позначення звука [ɨ], що згодом перетворився на [ɪ] в більшості говірок. Літеру «єри» вилучено з української абетки спочатку у 1837 р. у правописі часопису «Русалка Днѣстровая», потім остаточно її вилучено у першій редакції кулішівки у 1856 р. Оскільки в лемківському говорі південно-західного наріччя звук [ɨ] зберігся, для його позначення на письмі продовжують використовувати літеру ы[11]. | ||
Ь ь | м'який знак, знак м'якшення | —, діакритично, рідко j | ![]() | єрь | — | [ʲ] | Найімовірніше є модифікацією кириличної літери ![]() ![]() | ||
— | — | — | ![]() | ять | — | [i] | Є графічною модифікацією літери ь «єрь». Протягом історії української мови позначала різні звуки: у староцерковнослов'янській мові — [ʲæː], у протоукраїнських говорах — [eː] або [ie] з переходом в [i] в Галичині та Буковині наприкінці XIII ст., на Волині не пізніше 1434 р. У північноукраїнських говорах продовжувала позначати дифтонг під наголосом [ie], а в ненаголошених складах — монофтонг [ɛ̝] або [ɪ̞] (не пізніше початку XV ст.). У XVI–XVII ст. ѣ широко вживалася на позначення [i] в іншомовних словах, оскільки и та і позначали [ɪ]: мѣнута, фѣґура. У правописі І. Котляревського ѣ вживалося на місці сучасних і та ї, у «Граматиці малоросійського наріччя» О. Павловського — на місці є, у максимовичівці — на місці і, у правописі часопису «Русалка Днѣстровая» — як і, а після голосних — як ї, у Т. Шевченка — як є, але лише після приголосних. Остаточно вилучено з української абетки у першій редакції кулішівки у 1856 р. | ||
Ю ю | ю | Yu yu, Iu iu, Ju ju | ![]() | ю | — | [ju] | За походженням відповідає грецькому буквосполученню οι «омікрон» — «йота», яке на момент створення кирилиці вживалося у грецькій мові, а саме у освічених носіїв, на позначення огубленого голосного переднього ряду високого піднесення [y] (як у французькій chute [ʃyt] або німецькій Blüte [ˈblyːtə]). | ||
— | — | — | ![]() | йотований а | — | [jɑ] | ![]() Сучасна літера я «гражданського шрифту» (як української, так і інших кириличних абеток) походить від Ѧ, ѧ «малого юса». | ||
Я я | я | Ya ya, Ia ia, Ja ja | ![]() | малий юс | (900) | [ɛ̃] > [ʲɑ] / [jɑ] | Кириличний «малий юс» походить від глаголичної літери ![]() Назва «малий юс» є умовною, з давнини дійшла лише назва «юс» (можливо означає «вус», «зв'язок», «в'язь»), що її використовують у назвах чотирьох літер — Ѧ,Ѫ,Ѩ,Ѭ. Окрім назви «малий юс» вживалися назви «ен», «я» та «ѧс» у палеографії. | ||
— | — | — | ![]() | великий юс | — | [ɔ̃] > [u] | Кириличний «великий юс» походить від глаголичної літери ![]() ![]() ![]() Назва «великий юс» є умовною, з давнини дійшла лише назва «юс» (можливо означає «вус», «зв'язок», «в'язь»), що її використовують у назвах чотирьох літер — Ѧ,Ѫ,Ѩ,Ѭ. Окрім назви «великий юс» вживалися назви «онс» та «ѫс» у палеографії. | ||
— | — | — | ![]() | малий йотований юс | — | [jɛ̃] | За походженням є лігатурою літер ![]() ![]() | ||
— | — | — | ![]() | великий йотований юс | — | [jɛ̃] | За походженням є лігатурою літер ![]() ![]() | ||
— | — | — | ![]() | псі | 700 | [ps] | Від грецької літери Ψ, ψ «псі», що не має фінікійського чи єгипетського ієрогліфічного прототипу так само, як літери Φ φ,ϕ «фі» та Χ, χ «хі»[8]. | ||
— | — | — | ![]() | ксі | 60 | [ks] | Від грецької літери Ξ, ξ «ксі», зі свого боку походить від фінікійської ![]()
| ||
— | — | — | ![]() | фіта | 9 | [θ] > [xw] / [t] | Від грецької літери Θ, θ «тета», зі свого боку походить від фінікійської ![]() ![]() ![]() | ||
— | — | — | ![]() | іжиця | 400 | [i] | Від грецької літери Υ, υ «іпсилон», зі свого боку походить від фінікійської ![]() | ||
— | — | — | ![]() | йо | — | [jɔ] | Літера ё на позначення йотованого о [jo] вперше введена в російську мову президентом Імперської академії наук княгинею К. Дашковою у 1783 р. Вперше у російській мові використана М. Карамзіним у 1797 р. (до цього писали дифтонг іо). В українській орфографічній практиці літера ё використовувалася у максимовичівці, у правописі Т. Шевченка та у кулішівці до остаточного вилучення цієї літери з української абетки П. Житецьким та К. Михальчуком у правописі «Південно-Західного відділу Російського географічного товариства» у 1873 р. Тепер в абетці на позначення «йотованого о» або о з пом'якшенням попередньої приголосної вживаються буквосполучення йо та ьо. | ||
— | — | — | ![]() | коротке у | — | [u̯] | Для позначення нескладового у на місці сучасного в у кінці складу використовувалася у максимовичівці — ходиў замість сучасного ходив — та у правописі часопису «Русалка Днѣстровая» — порубаў замість сучасного порубав. | ||
— | — | — | ![]() | дже | — | [ɖ͡ʐ] | Для позначення африкати [ɖ͡ʐ] використовувалася у правописі часопису «Русалка Днѣстровая» — розраџає замість розраджає. У сучасному правописі для цього звуку використовується диграф дж — джміль. Походить з румунської кирилиці, де використовувалася з XV ст., ймовірно є зміненою літерою ч. Тепер використовується у сербській та македонській абетках. | ||
— | — | — | ![]() | ґе | — | [ɡ] | Запозичена з латинської абетки літера g для позначення дзвінкого м'якопіднебінного проривного [ɡ] — тепер для цього вживається літера ґ. У XIX ст. цю літеру вживали А. Метлинський (1839 р.), Л. Боровиковський («Байки й прибаютки», 1852 р.), П. Куліш («Граматка», 1857 р.), видавці журналу «Основа» (1861–1862 р.р.), упорядник збірника «Українські приказки, прислів'я і таке інше» М. Номис (1864 р.). Останнім прихильником цього варіанту запису був харківський літератор М. Лободовський, який 1910 р. обстоював латинську літеру, бо «і чепурна, і навчає чужої мови букву». Латинська літера g походить від латинської літери c (вона позначала обидва звуки — [ɡ] та [k]), до якої додали горизонтальну риску. Винахідник літери — Спурій Карвілій Руґа, перший римлянин — колишній раб, який відкрив платну школу. У свою чергу латинська літера c походить від грецької Γ, γ «гамма», що у свою чергу походить від фінікійської ![]() | ||
— | — | — | ![]() | йот | — | [j] | Запозичена з латинської абетки літера ј для позначення звуку [j] використовувалася у драгоманівці наприкінці XIX ст. у Східній Галичині та Північній Буковині. Разом з введенням цієї літери з української абетки було вилучено літери я, ю, є, ї (роман П. Мирного та І. Білика «Хіба ревуть воли јак јасла повні?» було вперше видано в Женеві саме драгоманівкою). Латинська літера j походить від латинської літери i. Спочатку ця літера використовувалася в офіційних документах у латинських числах для того, щоб в кінці числа було неможливо додати ще одну i — VIJ замість VII. Вперше літеру j для позначення окремого від i звуку використав італієць Джан Джорджіо Тріссіно (італ. Gian Giorgio Trissino) у 1524 р. у своєму творі «Ɛpistola del Trissino de le lettere nuωvamente aggiunte ne la lingua italiana» (укр. «Послання Тріссіно про літери, які було нещодавно додано до італійської мови»). Ідея використати ј для української мови прийшла під впливом сербської мови, де ј офіційно використовується з 1868 р. в абетці, розробленій Вуком Караджичем у 1818 р. | ||
— | — | — | ô, ê, û | — | — | [i] | Використовувалися у максимовичівці від 1827 р. для позначення звуку [i], що етимологічо походить відповідно з о, е, и: нôсъ [nis], пêчъ [pit͡ʃ], добрû ['dɔbri]. Початкова ô означала не лише [i] на місці етимологічного [ɔ], але й протетичний звук [w], що утворився перед ним: ôтъ (сучасною орфографією «від»), ôнъ (сучасною орфографією «він»). Окрім цих літер були запропоновані також â, î, ŷ, однак на практиці вони не вживалися. В абетці М. Гатцука ô означало йо в початковій позиції: важко ôму — «важко йому». | ||
— | — | — | ҄ | титло | — | [ʲ] | У староцерковнослов'янській мові позначало пропущені на письмі літери, які читалися. В абетці М. Гатцука вживалася замість сучасного ь: тїл҄ки — «тільки». | ||
— | — | — | ȕ, ȁ, ȉ, ȅ | — | — | голосний + [j] | В абетці М. Гатцука позначали ий, ай, ій, ей: першȕ — «перший», тȁ — «та й». Такий знак вживався також для літер у, ю, ѧ. | ||
— | — | — | ![]() | їта | — | [ji] | Походить від кириличної літери ![]() | ||
— | — | — | ![]() | є з оксією | — | [jɛ] | Походить від кириличної літери ![]() | ||
— | — | — | ![]() | у з каморою | — | [w] | Походить від кириличної літери ![]() |
На основі кирилиці створені абетки таких слов'янських мов:
Кирилиця є офіційним письмом для більшості мов Росії. Цим абеткам властива значна кількість спеціальних літер, що не трапляються в кирилиці аж до XX століття.
Кирилицю використовують для запису також таких державних неслов'янських мов як киргизька, таджицька, монгольська, казахська; частково також для узбецької (в Узбекистані йде поступовий перехід на латинську графіку).
До початку 1990-х кириличним письмом послуговувались також для азербайджанської, туркменської та молдавської мов. На території невизнаної Придністровської Молдавської республіки для запису молдавської мови досі використовують кирилицю.