Loading AI tools
смт Світлодарської міської громади Бахмутського району Донецької області З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Луга́нське — селище Світлодарської міської громади Бахмутського району Донецької області, Україна. Відстань до райцентру становить близько 30 км і проходить автошляхом E40М03.
селище Луганське | |||||
---|---|---|---|---|---|
| |||||
![]() | |||||
Країна | ![]() | ||||
Область | Донецька область | ||||
Район | Бахмутський район | ||||
Громада | Світлодарська міська громада | ||||
Код КАТОТТГ | UA14020050030016837 | ||||
Основні дані | |||||
Засновано | 1701 | ||||
Статус | із 1938 року | ||||
Площа | 1.433 км² | ||||
Населення | ▼ 2 140 (01.01.2022)[1] | ||||
Густота | 1697 осіб/км²; | ||||
Поштовий індекс | 84580 | ||||
Телефонний код | +380 6274 | ||||
Географічні координати | 48°26′29″ пн. ш. 38°15′14″ сх. д.H G O | ||||
Висота над рівнем моря | 147 м | ||||
Водойма | р. Лугань, Скельовата, Карапулька, Водосховище Миронівської ТЕС
| ||||
Відстань | |||||
Найближча залізнична станція: | Роти | ||||
До станції: | 9 км | ||||
До райцентру: | |||||
- фізична: | 26,4 км | ||||
- автошляхами: | 30,3 км | ||||
До обл. центру: | |||||
- фізична: | 59,1 км | ||||
- залізницею: | 84 км | ||||
- автошляхами: | 78,8 км | ||||
Селищна влада | |||||
Адреса | 84580, Донецька обл., Бахмутський р-н, смт Луганське, вул. Центральна, 7 | ||||
Голова селищної ради | Світлодарська міська територіальна громада | ||||
Карта | |||||
![]() | |||||
|
Назва селища походить від річки Лугань.
З 1765 року - П’ятнадцята рота[2]
З 1885 року - село Луганське Бахмутського повіту Катеринаславської губернії[3]
З 1920 року - село Луганське Бахмутського повіту Донецької губернії УССР
З 1923 року - село Луганське Горлівського (Єнакієвського) району Бахмутського (Артемівського) округу УССР
З 1932 року - село Луганське Артемівського района Сталінської області
З 1938 року - село Луганське отримує статус - селище міського типу (смт)[4]
З 1961 року - смт. Луганське Артемівського района Донецької області УССР
З 1991 року - смт. Луганське Артемівського района Донецької області Україна
З 2016 року - смт. Луганське Бахмутського района Донецької області Україна
З 2024 року - селище Луганське Бахмутського района Донецької області Україна[5]
Селище розташоване в північно-східній частині Донецької області, на плато Донецького кряжу[6], в 30 км на південий-схід від районного центру м. Бахмут, межує з центром територіальної громади — м. Світлодарськ та селищем Миронівський. Відстань від найближчих залізничних станцій: ст. Роти — 9 км, ст. Дебальцево — 18 км.
Більша частина селища знаходиться на правому, пологому березі річки Лугань та водосховища Миронівської ТЕС (штучно утворене на гирлі р. Лугань). Лівий берег річки Лугань — високий та кам'янистий. Через селище також протікають праві притоки річки Лугань — річка Скельовата та річка Карапулька.
Через селище проходить частина автошляху М03 та Е40.
Неоднорідні, переважно ерозований чернозем з різним шаром гумуса[7]
Біля села Скельове (сучасна адміністративна територія селища Луганське) виявлено оголення авілівської свити - велике скупчення коралів та оголення мілкозернистого пісчанику з відбитками стеблів рослин та морських черепашок. Вважається що цей пісчаник утоврився 550 міліоннів років тому в чистих водах неглибокого моря яке існувало в тих місцях. На його місці утворилася замкнута лагуна з підвищеною солоністю води, через це корали вимерли та були поховані у ванняковому мулі.[8]
Географічні координати - 48°25′24″ пн. ш. 38°19′03″ сх. д.
Поблизу селища Луганське при розкопках так званої Стриженої могили, археологічна експедиція Донецького університету виявила потрійне поховання доби передскіфських часів (IX-VIII ст до н.е.). Свідченням перебування на цій території кочових племен у IX-XIII ст. є також кам’яні баби.[4]
Територія селища заселена здавна, про що свідчать виявлені могильники епохи енеоліту, катакомбної і зрубної культур, кам’яні баби.[9]
З XV-XVI століття дані території починають заселяти козаки, які потім формують Військо Запорізьке Низове. Ділянки степу та річок козаками використовувалися для "куренів та зимівників", скотарства та землеробства, мисливства, бджольництва та рибалства. Усі плодородні землі Бахмутського повіту за часів існування Січі складали "старожитні запоріжські займища". Деякі займища поблизу відомих та секретних доріг слугували станціями та пристанями мандрівникам та пловцям із Запоріжжя або ж були укріпленими засадами (редутами).[10]
У селі Скельове або урочищі Скельовате (сучасна адміністративна територія селища Луганське) з давніх часів в цьому захищеному від вітрів місці знаходилося козацьке поселення[11]. Запорозькі зимівники при Скелеватій балці згадуються з 1690 року[12]
Село Луганське - одне з найдавніших поселень колишнього Бахмутського повіту[13], в ньому ще в 1701 році було побудовано фортецю. Очевидно, що це укріплення було збудовано з метою охорони переправи[10] а потім мосту через річку Лугань[14]. Міст цей, згаданий ще в 50-х роках XVIII ст. можна вважати найстарішим із відомих у цьому краї. Це вказує на стратегічне значення місцевості і дороги, яка прохо дила через Лугань по мосту. А без мосту переправлятися через річку на цій дорозі було б незручно, бо береги похилі. В описі Катеринославської губернії початку 20-х рр. XIX ст. про цей відрізок Великої і Поштової дороги з Катеринослава в Новочеркаськ сказано наступне: “От г. Бахмута до с. Луганского 24 версты (где и почтовая етапний}. Дорога, пролегая чрез Постоялой двор, находящийся в 12 верстах, перерезана: в городе р.Бачмут, коей берега в сем месте доволь но возвышены, а строящийся деревянной мост чрез реку сию может служить для переправы тягостей во всякое время года. При постоялом дворе небольшим оврагом, через который построен хороший мост и в с. Луганском р. Луганыо, к которой спуск в селе сем довольно крут и мост чрез оную довольно хорош”[14].
В 1712 році після підписання Прутського мирного договору, який фіксував поразку Російськой імперії від Османської імперії, перша залишала фортеці Азов та Таганрог, формується опорний пункт в Бахмуті, куди були переведені війська з залишиних фортець. Бахмутський "великий шлях" (через с. Луганське, область Війська Донського, с. Ряжене Ростовського повіту) став головним шляхом сполучення с Черкаським ретраншиментом при річці Аксай та взагалі зі всім азовським узбережжям.[15]
До початку 2-ї половини XVIII століття населення Бахмутської провінції складалось з "старожилів запорожцев, бахмустських поселенців та українських виходців-козаків" [15]
В балці Скелеватій (сучасна адміністративна територія селища Луганське) у 1721 році Микита Вепрейський і Семен Чирков знайшли кам’яне вугілля, зразки якого послали до Петербургу.[14] Це в свою чергу стало поштовхом для виникнення та розвитку вуглевидобутку на Донбасі.
Відстань від Бахмута до Скелеватої балки у 25 верст команда офіційних першовідкривачів вугілля подолала за 3 години. Це означає, що їхали цілеспрямовано, знаючи куди і за чим ідуть. Цей факт дає підстави дослідникам вважать, що запорозькі козаки у зимівниках давно вже користувалися вугіллям, та можливо його використовували для солеваріння та в ковальскій справі[14]
Точне місце перших шахт в ділянці села Скельове не відоме. В радянський період, старожили колгоспа "Жовтень" вказували, що шахта знаходилася серед старих місць видобутку каменя-пісчаника. При будівництві гаражу в колгоспі "Калиніна" була знайдена глибока 6-ти метрова яма, засипана золою та вугільною сажею - можливо також залишки однієї з вугільних шахт.[16]
Геологи треста "Донбасгеологія", які досліджували балку Скельову, дають таку характеристику існувавшій шахті: "вірогідно це була наклонна або горизонтальна штольня глибиною до 50 метрів та товщиною пласта 40-45 см. Добувалося в ній газове вугілля низької якості - виветрене та окислене водою.[16]
Станом на кінець 19 сторіччя, видобуток вугілля в селі Луганському вівся селянами кустарним способом для опалення та на продаж, існувало 8 артельних шахт, глибиною до 4-5 саженів (приблизно 8,5-10,5 м). Щорічно добувалося до 20 тис пудів вігулля (приблизно 320 тон).[17]
З 1753 року по 1755 рік за розпорядженням імператриці Елизавети до Бахмутського повіту прибули партії іноземців під керівництвом Івана Шевича та Райко Прерадовича (де-Прерадовича): сербів, молдован, валахів, венгерців та ін. Офіційна причина переселення була в проханні православних підданих Австрйської Імперії прийняти їх в підданство Російської імперії та надати ії землі для поселення. Переселенці утворили військові поселення, які були розділені на полки та роти та названі Слов’яносербією. Друга рота полка Прерадовича розмістилася на території села Луганське на річці Лугані.[18]. Однак, значна частина поселенців загинула через хвороби, які пов’язували зі переміної клімату (сильні морози, хуртовини), з водою, тісні квартири або взагалі відсутності нормального житла. В 1768 році багато посленців загинилу під час набігу кримських та нагайських татар на Бахмутську провінцію.[19]
Через малочисельність у 1764 році обидва полки були об’єднані в один, який отримав назву Бахмутського гусарського із загальною нумерацією рот, яких було всього 16. В 1765 році до складу полку увійшов Молдавський гусарський полк. Значилися: в полку Депрерадовича - 15 і 16-а роти - шанця Луганського (з 1885 р. - с. Луганське)[3]
Незважаючи на сумні результати попередньої спроби колонізації території Бахмутського повіту, уряд Російської імперії, не покладав спроб зеселити край молдованами, валахами та сербами. Повторна спроба переселення тривала приблизно до 1772 року, переселення проводилися також и в село Луганське. Однак, урядом, на відміну від першоїї спроби переселення, на себе не взяті значні обов’язки, надавалась лише допомога на період шляху та поселення на правах казенних селян.[19]
На думку дослідників переселення, іноземців на ці території, урядом Російської імперії, було не лише з турботи про охорону рубежів Російської імперії, а також бажанням тримати під контролем “своевольных запорожцев” силами відданих імперії людей, а в подальшому при підтримці переселенців - ліквідувати на українській землі небезпечний осередок козачої вольності.[14]
У 1764 році Слов'яносербію, як і Нову Сербію, було ліквідовано та уведено до складу Новоросійської губернії.[14] Утім, свою місію вони виконали — потіснили запорожців, просунули регулярні війська у південному напрямку та сприяли заселенню краю, тобто посилили вплив Росії вздовж нових південних кордонів. 11 червня 1764 року указом Катерини II до щойно створеної Новоросійської губернії приєднали Слов'яносербію та Бахмутський козачий полк. Малочисельні полки Шевича і Депрерадовича злилися в один Бахмутський гусарський полк, а створений ще в 1748 р. Бахмутський козачий полк перейменували в Луганський пікінерський.[14]
Подальші зміни в дислокації рот Бахмутського гусарського полку і в заселенні території зафіксовано у складеному в листопаді 1765 року документі —“План Бахмутского городового уезду с показаниями поселення гусарских рот”. Недалеко від місця, де р.Скелевата впадає в Лугань, стояла 15 рота[14]
У 1840-х роках. до державних поселень Бахмутського повіту було приписано велику партію поляків-чиншовиків. Ті з них, хто був ще живий на момент складення земських статистичних відомостей у середині 1880-х рр., розповідали, що вони були зібрані з різних кінців Польщі та до 1844 року жили на «землі князя Веденштейна» (Вітгенштейна) та інших землевласників Одеського повіту. Поляки, які в 1844 р. були поселені в с. Луганському, говорили в той же час, що вони є вихідцями з Каменець-Подільської губернії. На час складення відомостей 1886 р. більшісь з нащадків переселенців мешкали бідно, «внаслідок незвички до землеробської праці», деякі займалися ремеслами. Відбувалося переселення до сіл Бахмутського повіту також після повстаня 1830-31рр. та повстання 1863-64 рр. З’являлося багато десятків польських родин, як таких, що «приймали участь у заколотах». У 1885 р. поляків у повіті налічувалося 1390 осіб.[3]
15 вересня 1812 року приходське училище відкрилося в селі Луганське. У ньому навчалося 25 хлопчиків.[20]
В 1843 році міністерством державного майна відкрита сільска початкова школа.[21]
За даними 1859 року Луганське, державне село над річкою Лугань, 649 подвір'їв, 4636 осіб, православна церква, училище, поштова станція, 3 ярмарки.[22]
В 1883-1884 році відкрито училище (2-ге жіноче?)[21] .
У 1862 відкрито школу для хлопців, 1883 – для дівчат, 1898 – однокласне церковне-парафіяльне училище[9]
Луганське чоловіче училище. З 1882 року вчителем училища була Неоніла Болгарська, яка закінчила Одеське єпархіальне училище, її оклад становив 170 руб. У 1886-1887 роках в училищі викладав Гайовий Лука Микитович. З 1888 року помічником працювала Ганна Осадча, яка закінчила Петербурзький і Миколаївський інститут. Опікуном училища з 1889 року став Іван Левченко, який був вихідцем із селян, освіту здобув, навчаючись дома. З 1893 року в училищі викладав священик Костянтин Хмельницький, який закінчив Катеринославську духовну семінарію, його оклад становив 40 рублів.[20]
Луганське жіноче училище. Опікуном училища з 1892 року був Григорій Портанський, який був вихідцем із селян, отримав домашню освіту. З 1895 року в училищі викладали священик К. Хмельницький, вчитель Неоніла Олексіївна Воскобойнікова, яка закінчила Катеринославське єпархіальне училище, її оклад становив 145 рублів. [20]
Станом на 1886 рік, в селі Луганському 2 види каменоломень: одні, где добувають червоні бруски та точила; другі - добувать сірі плити, ступені, катки. Каменоломні були розташовані по балках вздовж ріки Лугані до 8 верст (дещо більше 8 км). Місця видобутку каменя носили "захватний" характер - хто, де зайняв ділянки, там і проводить видобуток. Видобуток каміння проводився також і на продаж, з відповідною платою мита. Створені артелі з видобутку каміння, наймали на роботу місцевих селян. Кам’яні вироби з с. Луганського збувалися в такі міста як Ростов, Таганрог, Кременчуг, Полтаву, Харьков, Київ та і по всій Катеринославскій губерніїї. [23]
На всю Луганську волость Бахмутського повіту у 1886 році:[24]
Промисловість:
- млинів (водяних та конних) - 114 шт
- маслобойні - 14 шт.
- сукновальні - 3 шт.
- кузні - 16 шт.
Торгівля:
- корчма - 9 шт.
- вінні склади - 3 шт.
- лавки та склади - 16шт.
У 1891 році в ЦПШ села Луганське в церковному приміщенні вчилося 72 хлопчики. У цій школі викладали священик Григорій Федоровський і псаломщик Григорій Федотов, який мав звання вчителя[20]
Станом на 1898 рік - дворів 1061, жителів 6196, церковно-приходська та начальна школи, лікарня, 3 ярмарки, щотижневі базари, лавки.[17]
Будівництво лікарень на єврейські пожертви було не рідкістю на межі XIX-XX ст. Лікарні призначалися для потреб всього міського населення без розділення за національністю і релігією. В той же час, нерідко благодійники-християни обумовлювали виділення грошей на будівництво лікарень “тільки для християн”. Анатолій Інгберг завідував повітовою лікарнею в с. Луганському.[3]
Земство опікувалося розбудовою дільничних лікарень у великих селах, центрах волостей. Так, у 1898 році була побудована лікарня в селі Луганське. Лікарня мала головний корпус для загальних хворих, пральню, інфекційний корпус, квартири лікаря та фельдшерів, сарай, льодовик, льох. Квартира лікаря мала 5 кімнат, кухню. Фельдшери жили у двокімнатних квартирах. У 4 палатах було по 5 ліжок, операційна мала гасове освітлення, ручне водопостачання, з устаткування була шафа з інструментами, деревʼяний операційний стіл і табурети, стерилізатори. Також лікарня мала мікроскоп, але бактеріологічні дослідження не проводилися [20]
У інших представників нацменшин тип подвір’я запозичувався з найближчих пануючих народностей: волохи мали подвір’я, схожі з українськими або німецькими, дивлячись хто з них мешкав ближче. Але село Луганське відрізнялося, наприклад, навіть двоповерховими будинками (як у Сербії), стіни клалися з пісковику, як і тин, клуні.[3]
У 1906 році в типолітографії М. Крамарева був надрукований «Короткий історико-географічний опис Бахмутського повіту» вчителя народного училища села Луганське Л. Гаєвого[20]
Земські діячі, інтелігенція, селяни вносили пожертви для потреб солдатів на фронті. «Народна газета Бахмутського земства» наводила такі приклади, як збирання пожертвувань у селян с. Луганське та передачу бойового коня священиком Нечипором Павленком[20]
Докладніше: Українська революція у Бахмутському повіті
Під час воєнних дій 1918–20 років влада неодноразово змінювалася.[9]
Від 1923 – у складі Бахмутського (з 1924 – Артемівського) району, який підпорядковувався в 1925–30 роках Артемівській окрузі, від 1932 належить до Донецької (з 1938 – Сталінської) області. Від 1938 – отримує статус селища міського типу (смт.)[9]
У 1922-1923 роках Бахмутський окрвиконком на основі вимог і документів вищестоящих організацій приймає рішення про закриття церков та вилучення церковних цінностей. Священикові у с. Луганському перед смертю викололи очі і вирвали бороду. 30 травня 1922 року були зібрані акти комісії з втрат та відсутності церковних речей за описами до 1917 року та надіслані до облюсту для притягнення до кримінальної відповідальності церковного причту. В 1922 році в Миколаївській церкві с. Луганське за описом 1882 року були відсутні 3 срібних вінця, риза та 3 ікони, а також «відсутні» 22 аркуші у описі церковного майна. У Покровській церкві за описом 1899 року були відсутні: ікона 12 святих срібна, риза, яка коштувала 30 рублів та срібне кадило. Раніше з церкви були вилучені дароносиця та хрест вагою 2 фунти срібла.[27]
В період з 1920-30 роки - спалена та повністю зруйнована Миколаївська церква. Частина стародавнії та козацьких поховань на кладовищі знищена, хрести вивезені, на місці кладовища збудований колгоспний сарай. Знаючи, цей факт, місцеві жителі досі уникають нових поховань в центральній частині кладовища, навіть після знесення колгоспного сараю. На сільському цвинтарі у ХХI ст. зберігся лише кам’яний хрест з написом «Василь Волошин 1797»[3]
В Національному банку репресованих[28], складеному по виданню "Реабілітовані історією", є дані щодо сталінських репресій відносно жителів села Луганське в період з 1931 року по 1941 рік, переважно проти інтелегенції (лікарів, вчителів, священників):
Доповідною запискою РПК в ЦК КП(б)У №53 від 21 вересня 1931 року "Про розкриття в районі "контрреволюційної" організації" секретар РПК Д.Свирський доповідає, шо начебто на теріиторії Риковського (Єнакієвського) района в лютому 1931 року виникла "контрреволюційна" організація, головою якої є колишній член партій червоних партизан, мешканець села Луганського Горлівського района - Голодник Прокіп.Керівництво цієї організації начебто було пов’язане з інтелегенцією села Луганське - з лікарем лікарні та вчителями (вірогідно мова про - Імберга, Козакова, Бондаренко та Васильєва. 17 вересня 1931 року - частина членів цієї "організації" заарештовано.[38]
Село постраждало внаслідок геноциду українського народу, вчиненого урядом СРСР у 1932—1933 роках, кількість встановлених жертв— 314 людей[39].
Від жовтня 1941 до вересня 1943 – під німецько-фашистською окупацією. На фронтах 2-ї світової війни воювало 247 жителів, з них 156 загинули[9]
Під час будівництва водосховища Миронівської ТЕС на гирлі річки Лугань в період з 1949 по 1953 рік було затоплено частину селища Луганське, частину домівок знесено через будівництво гідротехнічної споруди (каналу), а людей переселено. Також були затоплені фруктові сади створені поміщиком Георгія Смекалова, а також його маєток (Єлизаветівка), на базі якого в 1926 році був створений сільскогосподарський технікум[25]
У 1774 році німецький академік Гільденштедт подорожував Бахмутським повітом і детально записав поселення. За його спостереженнями, переаажно всі хутори і слободи були заселені малоросіянами. За статистичними даними, наведеними Петром Лаврівим[40], процентне співвідношення національностей у Бахмутському повіті становило[14]:
Національність | Роки | ||
---|---|---|---|
1745 | 1753 | 1763 | |
Українці | 57,5% | 75,4% | 78,6% |
Росіяни | 42,5% | 4,7% | 9,8% |
Молдавани | - | 17,1% | 9,9 % |
Інші | - | 2,8% | 1,7% |
Станом на 1908 рік в Луганській волості Бахмутського повіту:[41]
Населений пункт | Разряд селян | Кіл-ст дворів | Жінок | Чоловіків | Всього |
---|---|---|---|---|---|
Луганське (15-та рота) | колишні державні | 1362 | 4503 | 4520 | 9023 |
Государів-Байрак | колишні державні | 1269 | 4490 | 4501 | 8991 |
Возвиженка | колишні поміщика | 84 | 343 | 345 | 688 |
Єлизаветівка | колишні поміщика | 71 | 280 | 295 | 575 |
Надеждо-Луганське (Шарковка) | колишні поміщика | 6 | 17 | 18 | 35 |
За результатами перепису населення в 1926 році, кількість мешканців села Луганське Артемівського округу складало - 6575 осіб.[42]
За результатами перепису населення в 1939 році, кількість мешканців смт Луганське Горлівського району складало - 5057 осіб, з них по національності, росіяни - 249 осіб, українці - 4772 особи, білоруси - 1 особа, німці - 5 осіб, євреї - 10, грекі - 8 осіб, інші національності - 12 осіб.[43]
За результатами перепису населення в 1959 році, кількість мешканців смт Луганське Дебальцівського району складало - 4958 осіб, чоловіків - 2129 осіб, жінок - 2829 осіб.[44]
За результатами перепису населення в 1970 році, кількість мешканців смт Луганське Артемівського району складало - 5406 осіб, чоловіків - 2462 осіб, жінок - 2944 осіб.[45]
За результатами перепису населення в 1979 році, кількість мешканців смт Луганське Артемівського району складало - 4037 осіб, чоловіків - 1812 осіб, жінок - 2225 осіб.[46]
За результатами перепису населення в 1989 році, кількість мешканців смт Луганське Артемівського району складало - 2918 осіб, чоловіків - 1281 осіб, жінок - 1637 осіб.[47]
За даними перепису населення 2001 року населення смт Луганське Бахмутського району становило 2612 осіб[48]
По даним Держстату Україні станом на 2022 рік наслення смт Луганське Бахмутського району складало 2140 осіб.[49]
Розподіл населення за рідною мовою за даними перепису 2001 року[50]:
Мова | Кількість | Відсоток |
---|---|---|
українська | 2136 | 81.16 % |
російська | 413 | 15.69 % |
вірменська | 10 | 0.38 % |
білоруська | 3 | 0.11 % |
гагаузька | 1 | 0.04 % |
інші/не вказали | 69 | 2.62 % |
Усього | 2632 | 100 % |
За даними перепису 2001 року населення селища становило 2612 осіб, з них 81,78% зазначили рідною українську мову, 15,81% — російську, а 2,41% — іншу[48].
В 1900 р. в с. Луганське була розкрита поліцією секта малопутів. Єпископ Катеринославський Агапіт (Вишневський) повідомив, що «сектанты использовали знаки Общества трезвости».[3]
У 1912 році поліція повідомила, що в селі Луганське діяли «стефанівці» – ревнителі благочестя, послідовники монаха Суздальського СпасоЄвфиміївського монастиря Стефанія. Ця течія наближалася до сектантства. «Народна газета» Бахмутського земства звертала увагу священиків, що вони подають поганий приклад «стефанівцям», коли смалять цигарки чи випивають горілку, вино. По православних приходах, «заражених сектантством», за вказівками місіонерів, їздили так звані «книгоноші», інститут яких був досить поширеним на початку ХХ століття. Книгоноші доставляли на місіонерські курси книги, брошури, допомагали священикам у роз’яснювальній роботі, вступали в диспути з сектантами [20]
![]() |
Це фотографія пам'ятки культурної спадщини в Україні. Номер у каталозі ГО «Вікімедіа Україна»: 14-209-0013 |
![]() |
Це фотографія пам'ятки культурної спадщини в Україні. Номер у каталозі ГО «Вікімедіа Україна»: 14-209-0073 |
В період колективізації в 1930 роках на адміністративній території села Луганського створені колгоспи[4]:
В рамках процесу декомунізації затвердженої Законом України «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного тоталітарних режимів та заборону використання їх символіки», в селищі переіменовані наступні вулиці:
Стара назва | Нова назва |
---|---|
вул. Щорса | вул. Верхня |
вул. Леніна | вул. Миру |
вул. Совєтська | вул. Річна |
вул. Октябрьська | вул. Садова |
вул. Калініна | вул. Хліборобів |
вул. Артема | вул. Центральна |
вул. Чапаєва | вул. Шкільна |
2 провулок Калініна | Зелений пров. |
Стара назва | Нова назва |
---|---|
Вулиця Горького | Вулиця Соборна |
Стара назва | Нова назва |
---|---|
Вулиця Леваневського | Вулиця Східна |
Вулиця Матросова | Вулиця Геройська |
Вулиця Первомайська | Вулиця Весняна |
Вулиця Пушкіна | Вулиця Лесі Українки |
Вулиця Сєвєрна | Вулиця Північна |
Вулиця Больнична | Вулиця Широка |
Луганська селищна рада діяла до утворення 12 червня 2020 року Світлодарської міської територіальної громади.
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.