Loading AI tools
українська акторка З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Марі́я Ростисла́вівна Капні́ст (справжнє ім'я: Маріетта Ростиславівна Капніст; нар. 22 березня 1914 — пом. 25 жовтня 1993) — українська акторка театру і кіно, заслужена артистка УРСР, шляхтянка, донька графа[1]; праонука українського поета, драматурга і громадсько-політичного діяча Василя Капніста[2]. Жертва сталінського терору і в'язень ГУЛАГу.
Капніст Марія Ростиславівна | ||||
---|---|---|---|---|
![]() | ||||
Ім'я при народженні | Маріетта Ростиславівна Капніст | |||
Народилася | 22 березня 1914 Санкт-Петербург, Російська імперія | |||
Померла | 25 жовтня 1993 (79 років) Київ, Україна | |||
Поховання | Велика Обухівка | |||
Громадянство | ![]() ![]() ![]() | |||
Діяльність | кіноакторка | |||
Alma mater | Російський державний інститут сценічних мистецтв (1934) | |||
Роки діяльності | 1956-1993 | |||
Діти | дочка Радислава | |||
Батьки | Ростислав Ростиславович Капніст (*1875 — †1921) Анастасія Дмитрівна Байдак (*1882 — †1930) | |||
Провідні ролі | Наїна («Руслан і Людмила») | |||
IMDb | ID 0438455 | |||
Нагороди та премії | ||||
![]() | ||||
| ||||
Маріетта Ростиславівна Капніст народилася 22 березня 1914 року в Санкт-Петербурзі у родині графа[1][3] Ростислава Капніста (нар. 1875 — пом. 1921)[4], нащадка українського шляхетського роду, засновники якого були вихідцями з грецького острова Занте (нині — Закінф), що належав Венеційській республіці[5]. Граф мав великі землеволодіння у Хорольському повіті Полтавської губернії[5]. Надавав фінансову допомогу революціонерам, допомагав більшовикам ввозити з-за кордону примірники газети «Искра»[5].
Двоюрідний прадід Марії (рідний брат її прадіда Петра Васильовича Капніста) — український поет, драматург і громадсько-політичний діяч Василь Капніст (нар. 1758 — пом. 1823)[6][7].
Мати Марії — Анастасія Дмитрівна Байдак (нар. 1882 — пом. 1930) — із роду кошового отамана Запорозької Січі Івана Сірка[5][8][9], гетьмана Павла Полуботка[10][8][9] та козацько-старшинського роду Дуніних-Борковських[8]. Знала 8 мов[11].
Марія була п'ятою і найменшою дитиною в сім'ї. Мала старшу сестру Єлизавету, а також трьох братів — Василя, Григорія та Андрія. До семи років жила в Санкт-Петербурзі. В гості до Капністів приходили найвідоміші городяни, серед яких був і Федір Шаляпін, закоханий у Анастасію Дмитрівну[12]. Звернув увагу Шаляпін і на юну Мірочку (так Маріетту звали рідні та друзі)[12]. Давав їй уроки вокалу і хвалив її першу сценічну роботу в домашньому спектаклі[12].
![]() |
![]() |
![]() |
Батьки 1900-ті-1910-ті |
Із братами та старшою сестрою бл. 1916 |
Із братами та старшою сестрою 1918 |
Після Жовтневого перевороту родина переїхала на дачу-особняк в Судак, де жила бабуся[13]. З 1920 року, коли більшовики захопили Крим, граф Капніст мав, як і всі дворяни, ходити в місцеву управу відзначатися[12].
13 січня 1921 року більшовики розстріляли графа — за звинуваченнями у допомозі Добровольчій армії та активну участь у повстанні кримських татар 1918 року[5] (реабілітований 29 червня 1995 року прокуратурою Автономної республіки Крим[1]). Перед розстрілом граф три тижні провів у підвалі судакської ЧК разом з російською письменницею Аделаїдою Герцик. «Графу К.» присвячений перший з п'яти «Підвальних нарисів» Герцик, що має назву «Todesreif» (з німецької — «Готовий до смерті») — у ньому вона описує останні дні життя Ростислава Капніста і його побачення з дітьми[14].
Марія Капніст про смерть батька розповіла журналістам таке:
«Коли з'явилася «надзвичайка» — було вивішено оголошення: всім дворянам, титулованим особам прийти в ГПУ, інакше розстріл. Коли хтось запитав батька: «Ти підеш?» — він відповів: «Я не боягуз». «Я благаю, тато, не ходи!». Він пішов. А у нас був такий круглий стіл. І ось я пам'ятаю стакан — раптом сам розбився на дрібні шматочки, ніби хтось його вдарив. Пізно ввечері тато повернувся, але наступного дня його забрали. Потім його розстріляли ... А тітку вбили на моїх очах. Мені було близько шести років, але я пам'ятаю обличчя тих людей. Один з них сказав іншому, вказуючи на мене: «Дивись, якими очима вона на нас дивиться. Пристрель її». Я закричала: «Ви не можете! У вас немає наказу!» Я тоді вже все знала. Три тисячі людей розстріляли за одну ніч. На горі Алчак. Ніхто не знає, що творилося в Криму. Ми голодували жахливо. Мололи виноградні кісточки ... врятувалися дельфінячим жиром — один рибалка впіймав дельфіна ...»[15].
Оригінальний текст (рос.) «Когда появилась «чрезвычайка» — было вывешено объявление: всем дворянам, титулованным особам прийти в ГПУ, иначе расстрел. Когда кто-то спросил отца: «Ты пойдешь?» — он ответил: «Я не трус». «Я умоляю, папа, не ходи!». Он ушел. А у нас был такой круглый стол. И вот я помню стакан — вдруг сам разбился на мелкие кусочки, как будто кто-то его ударил. Поздно вечером папа вернулся, но на следующий день его забрали. Потом его расстреляли... А тетю убили на моих глазах. Мне было около шести лет, но я помню лица тех людей. Один из них сказал другому, указывая на меня: «Смотри, какими глазами она на нас смотрит. Пристрели ее». Я закричала: «Вы не можете! У вас нет приказа!» Я тогда уже все знала. Три тысячи человек расстреляли за одну ночь. На горе Алчак. Никто не знает, что творилось в Крыму. Мы голодали ужасно. Мололи виноградные косточки... спаслись дельфиньим жиром — один рыбак поймал дельфина...»». |
У 1921 році більшовики зруйнували дачу-особняк Капністів в Судаку[16]. Марії, її мамі та братам вдалося уникнути арешту[16]. Кілька років овдовіла Анастасія Байдак викладала в Криму, щоб заробити на життя[9].
У 1927 році захворіла тітка у Києві — Марія переїхала до неї[17]. Закінчила у Києві трудову школу, але мріяла про театр[17]. Вирішила повернутися до Ленінграду, де вступила до театральної студії Юрія Юр'єва при Ленінградському драматичному театрі імені Олександра Пушкіна[17]. Але студію закрили — тому знову повернулася до Києва, вступила в шлюб (в інтерв'ю, де про це сказала — не поточнила, з ким саме[17]) і вступила на фінансовий факультет Інституту народного господарства[17]. Та вчитися на фінансиста Марії було не цікаво[17] — і вона знову повернулася до Ленінграду, де вступила до театрального інституту[17]. У місті зустріла колишнього шанувальника своєї старшої сестри Єлизавети — інженера-електрика Георгія Холодовського, знайомого ще по Судаку. Між ними зав'язалися романтичні стосунки[18].
У 1934 році, коли вбили Сергія Кірова, який дружив з родиною Капністів, знову почалася чистка неблагонадійних[9]. Тоді ж Марія відмовила у залицяннях Лаврентію Берії, який звернув на неї увагу під час змагань на стадіоні: Марія мала вражаюче волосся — коси, товщиною в руку, і ефектну пишну фігуру (важила тоді більше 90 кілограмів)[9]. Зрештою, через дворянське походження, — її виключили з театрального інституту із забороною мешкати у Ленінграді[19]. Була змушена повернутися до Києва. Працювала бухгалтером у Києві, пізніше — у Батумі (Грузія)[19].
У 1937 році — перший арешт. Але згодом Марію відпустили[7]. 27 серпня 1941 року заарештована знову[8] — за «антирадянську пропаганду»[19]. Її засудили (за статтею 58-10 частина 1 — «пропаганда і агітація, що містять заклик до повалення радянської влади») до 8-ми років виправно-трудових таборів[7][20].
У 1950 році[9], у тюремній лікарні Степлагу, в Казахстані, де жила на поселенні й працювала у вугільних копальнях, народила доньку Радиславу (скорочено — Рада)[20][21]. Батьком дівчинки був вільнонайманий польський інженер, шляхтич[20][22], Ян Волконський, який любив Марію[20].
Про своє народження і батька Радислава розповідала журналістам таке:
«Якось горів степ, де працювали засуджені. Він дізнався, що там знаходиться і мама, примчав туди на коні і її, єдину з усіх, врятував. Сам дуже обгорів. І коли вони вийшли з лікарні, мама його запитала: «Чим я тобі зобов'язана?» Він сказав: «Народженням дочки». І вона пішла на цей крок, думаючи, що нічого не вийде ...»[20].
Оригінальний текст (рос.) «Как-то горела степь, где работали осужденные. Он узнал, что там находится и мама, примчался туда на коне и ее, единственную из всех, спас. Сам очень обгорел. И когда они вышли из больницы, мама его спросила: «Чем я тебе обязана?» Он сказал: «Рождением дочери». И она пошла на этот шаг, думая, что ничего не получится…». |
Ян Волконський пропонував Марії шлюб, але вона відмовилася[20]. За даними доньки — через те, що не могла забути Георгія Холодовського, який всі табірні роки підтримував її посилками[20] — надсилав переважно сухарі, сухофрукти та цибулю, що рятували від голоду і цинги[12]. Коли Раді виповнилося три роки, Яна Волконського розстріляли[22].
Ось як Марія Капніст згадувала той період:
«Мене збиралися відправити на інший об'єкт, в інший табір. І ось я падаю з вікна другого поверху, калічу ногу, тільки б не розлучатися з донькою. Тут нова біда: сподобалося моє дитя прокурорші. Почала вмовляти: віддай, вона у мене людиною стане. А ти що їй даси? Хочеш, заплачу тобі добре? Я рішуче відмовлялася, а страх серце заморожував... Потім Раду взяли вільнонаймані, чоловік і дружина, приїжджали в табір, а жили біля пристані. Від нас на пристань брали чоловіків вантажити мішки. Я, щоб дочку побачити, одягала чоловічу робу і грузила мішки. А Раду посаджу на лавку біля вікна, щоб бачити. Ношу і на дочку дивлюся. І сила невідомо звідки бралася...»[23].
Оригінальний текст (рос.) «Меня собирались отправить на другой объект, в другой лагерь. И вот я падаю из окна второго этажа, калечу ногу, только бы не разлучаться с дочкой. Тут новая беда: приглянулось мое дитя прокурорше. Начала обхаживать: отдай, она у меня человеком станет. А ты что ей дашь? Хочешь, заплачу тебе хорошо? Я решительно отказывалась, а страх сердце леденил... Потом Раду взяли вольнонаемные, муж и жена, приезжали в лагерь, а жили возле пристани. От нас на пристань брали мужчин грузить мешки. Я, чтобы дочку повидать, одевала мужскую робу и грузила мешки. А Раду посажу на лавку у окна, чтобы видеть. Ношу и на дочку гляжу. И сила неизвестно откуда бралась...». |
27 серпня 1949 року звільнена зі Степлагу і направлена на поселення в село Казачинське Казачинского району Красноярського краю[21].
Вдруге засуджена у грудні 1951 року. Десять років таборів[21] отримала за те, що заступилася за доньку: побачила, як її ображає вихователька в дитячому садку[18], і накинулася на жінку з кулаками[20]. Вихователька, яка виявилася коханкою кадебіста, потім довго лежала в лікарні[20].
Доньку відібрали і відправили до дитбудинку[20]. Якого саме — матері не повідомили[20]. Дівчинку розшукала табірна подруга Марії Капніст — Валентина Базавлук[20], яка вже відбула свій термін і саме мала вийти на волю. Вона знайшла Раду в Єсаулівському дитбудинку під Красноярськом і домоглася її переведення в дитбудинок у Харкові, де сама жила[20]. Валентина Базавлук відвідувала Раду щодня, а на вихідні — забирала до себе[20].
Також подруга Марії поїхала до Москви, де змогла потрапити на прийом до Анастаса Мікояна[20]. Серед іншого, поскаржилася йому на незаконне ув'язнення Капніст. Мікоян почав з'ясовувати, чому Марія стільки років знаходиться в таборах[20]. Завдяки його втручанню її звільнили раніше — 10 лютого 1956 року[21], з Ангарлагу Іркутської області[8] (у таборі вона мала бути до 1963 року)[20].
Після звільнення Марія поїхала до Москви[24]. На вокзалі її зустрічав Георгій Холодовський[12]. Дуже постарілу жінку — спочатку не впізнав[18][12]. Ця зустріч шокувала Марію[18][12]. Ось як вона описувала її журналістам:
«На волю пощастило їхати пасажирським поїздом. Зайшла в туалетну кімнату привести себе до ладу. Вмиваюся, а з дзеркала дивиться на мене незнайома бабуся з короткою стрижкою, зі зморщеним, опалим обличчям. Злякалася і вискочила в коридор, там офіцер біля вікна, запитує: «Що з вами?» Я показую на туалет — там якась стара. Він відкриває двері — нікого. І тут я зрозуміла: бабуся — це я. Від такого страшного відкриття підкосилися ноги ... І ось московський вокзал. Іду і думаю, як зустріне мене мій друг, що скажемо один одному через стільки років. Він не впізнав мене ... Я підійшла ближче і ледь чутно сказала: «Юл, Юл». Як колись в дитинстві, коли грали в піжмурки. Страшні конвульсії пробігли його помертвілим обличчям. Кинувся до мене, я його відштовхнула і побігла — мені було все одно: під потяг або ще куди. Друг наздогнав мене»[24].
Оригінальний текст (рос.) «На волю посчастливилось ехать пассажирским поездом. Зашла в туалетную комнату привести себя в порядок. Умываюсь, а из зеркала смотрит на меня незнакомая бабуся с короткой стрижкой, со сморщенным, опавшим лицом. Испугалась и выскочила в коридор, там офицер у окна, спрашивает: «Что с вами?» Я показываю на туалет — там какая-то старуха. Он открывает двери — никого. И тут я поняла: бабуся — это я. От такого страшного открытия подкосились ноги... И вот московский вокзал. Иду и думаю, как встретит меня мой друг, что скажем друг другу через столько лет. Он не узнал меня... Я подошла ближе и чуть слышно сказала: «Юл, Юл». Как когда-то в детстве, когда играли в жмурки. Страшные конвульсии пробежали по его помертвевшему лицу. Кинулся ко мне, я его оттолкнула и побежала — мне было все равно: под поезд или еще куда. Друг догнал меня». |
З Холодовським потім дружили все життя, їздили один до одного в гості[12]. Він кілька разів пропонував одружитися, але Марія не давала згоди[12].
У тому ж 1956 році поїхала до Києва. Оселилася у своєї подруги з 1930-х років Анни Пильняк на Деміївці (тоді — Сталінці) в приватному будинку[8]. Працювала масажисткою[20], почала зніматися у кіно (перша роль-епізод — у фільмі 1956 року «Одна ніч» режисерів Максима Руфа та Олександра Музіля). За порадою знайомих — потрапила на прийом до письменника і академіка Миколи Бажана, якому розказала про свої поневіряння[7]. За його сприяння Спілка радянських письменників України оформила Марію Капніст опікуном дружини одного з письменників, яка жила на Гоголівській вулиці в одноповерховому будинку «з примітивними зручностями»[7].
У 1958 році — реабілітована[19]. Постановою Верховного суду РРФСР вирок і всі наступні рішення у справі Капніст були скасовані і справу щодо неї припинено за відсутністю складу злочину[12].
З 1960 року — штатна актриса Театру кіноактора Кіностудії імені Олександра Довженка[21]. Їй діставалися переважно невеликі ролі та епізоди[21].
Забрати доньку з харківського дитбудинку не змогла, оскільки їй видали довідку про те, що вона не може виховувати дитину — через порушення нервової системи[20]. Також не мала постійної зарплатні і впорядкованого режиму життя — постійно їздила у відрядження на зйомки[20]. Врешті — Раду удочерила Валентина Базавлук[20].
Про свої перші зустрічі з мамою Рада згадувала так:
«Зі мною поруч багато років була Валентина Іванівна, я любила її. І коли мені сказали: «Приїхала твоя мама», я злякалася. А раптом вона мене забере? Та й в дитбудинку всі торочили: «Не та мати, яка народила, а та, яка виховала». У мене, дитини, просто зафіксувалося, що мама мене кинула, і я її карала своєю дитячою неусвідомленою жорстокістю. Кожен раз, коли мама приїжджала в дитбудинок, я ховалася від неї, і всі мене шукали. Перший раз мене силою притягли до матері. Вона до мене кинулася і почала обіймати, цілувати: «Радочка, миленька, дорога». Це було ридання всього тіла. А мене це дико дратувало, і я думала: «Коли ж ці тортури закінчаться!»»[20].
Оригінальний текст (рос.) «Со мной рядом много лет была Валентина Ивановна, я любила ее. И когда мне сказали: «Приехала твоя мама», я испугалась. А вдруг она меня заберет? Да и в детдоме все твердили: «Не та мать, которая родила, а та, которая воспитала». У меня, ребенка, просто зафиксировалось, что мама меня бросила, и я ее наказывала своей детской неосознанной жестокостью. Каждый раз, когда мама приезжала в детдом, я пряталась от нее, и все меня искали. Первый раз меня силой притащили к матери. Она ко мне бросилась и стала обнимать, целовать: «Радочка, миленькая, дорогая». Это было рыдание всего тела. А меня это дико раздражало, и я думала: «Когда же эта пытка закончится!»». |
Відносини матері і доньки налагодились, тільки коли Радислава стала підлітком[20].
Із 1980 року Капніст — член Спілки кінематографістів України. Із 1988 — Заслужена артистка УРСР.
Ось як відгукувалася про неї художниця Тетяна Голембієвська:
«У побуті Марія Капніст була зовсім беззахисна: витала в емпіреях, жила новими образами в кіно. Постійно у Марії витягали гаманці, вона втрачала ключі, документи... Вічно в її квартирі на вулиці Кавказькій, отриманої від кіностудії, жили якісь дівчатка, яким нікуди було подітися, якісь хлопчики, яким треба було десь перебути, якісь абітурієнти, студенти, жінки з понівеченими долями, яким потрібно було допомогти... Марія Ростиславівна була дуже енергійною і імпульсивною. Могла о третій годині ночі привезти нам додому проліски — хотіла, щоб ми перші вдихнули аромат весни. Або раптово приїхати до мене в майстерню: «Тетяночко, я вас так давно не бачила!»[7].
Оригінальний текст (рос.) «В быту Мария Капнист была совершенно беззащитна: витала в эмпиреях, жила новыми образами в кино. Постоянно у Марии вытаскивали кошельки, она теряла ключи, документы… Вечно в ее квартире на улице Кавказской, полученной от киностудии, жили какие-то девочки, которым некуда было деться, какие-то мальчики, которым надо было где-то перебыть, какие-то абитуриенты, студенты, женщины с исковерканными судьбами, которым надо было помочь… Мария Ростиславовна была очень энергичной и импульсивной. Могла в три часа ночи привезти нам домой подснежники — хотела, чтобы мы первые вдохнули аромат весны. Или внезапно приехать ко мне в мастерскую: «Танечка, я вас так давно не видела!». |
За словами Радислави, Марія Капніст була віруючою людиною і ніколи не розлучалася з фамільною іконкою Козельщанської Божої Матері, завжди давала милостиню[9]. Також, навіть у 70 років, мала дівочу фігуру, легко робила «берізку», гарно плавала і займалася йогою[9].
Після таборів — ніколи не користувалася метро та підземними переходами — вони нагадували їй шахти Казахстану[25]
На початку жовтня 1993 року потрапила в ДТП — у Києві, неподалік Кіностудії імені Олександра Довженка, намагалася перейти Берестейський проспект, але потрапила під колеса автомобіля. Лікарі нічого вдіяти вже не змогли — 25 жовтня 1993 року Марія Капніст померла в Олександрівській лікарні.
Останні хвилини життя мами Радислава Капніст згадувала так:
«В останні хвилини життя їй було особливо важко. Її везли в реанімацію. І вона змусила раптом мене нахилитися. «Мамочка, — питаю, — що таке?» «Неси по життю рід Капністів. Якщо не ти, то хто? — сказала вона пошепки. — Дай мені слово». Так вона взяла з мене обіцянку займатися Капністами»[6].
Оригінальний текст (рос.) «В последние минуты жизни ей было особенно трудно. Её везли в реанимацию. И она заставила вдруг меня наклониться. «Мамочка, — спрашиваю, — что такое?» «Неси по жизни род Капнистов. Если не ты, то кто? — сказала она шепотом. — Дай мне слово». Так она взяла с меня обещание заниматься Капнистами». |
Похована Марія Капніст у родовому селі Велика Обухівка, на Полтавщині[19], на родинному цвинтарі Капністів, поруч з прадідом, Василем Капністом[21].
Мала старшу сестру Єлизавету (нар. 1904 — пом. 1921) та трьох братів — Василя (нар. 1907[16] — пом. 1926), Григорія (нар. 1908 —пом. 1976[16]) та Андрія (нар. 1910 — пом. 1989).
Єлизавета померла у 1921 році, через два дні після розстрілу батька, від «нервового раптового паралічу»[14]. Василь, за даними «Літературної газети», — потонув, а Андрій змінив графське прізвище на Копніст[18]. Григорій з 1922 року працював чорноробом по радгоспам і в лісництвах, з 1925 року, після закінчення школи, — рахівником в екскурсійному бюро, з осені — в дорожньому відділі комунального господарства в Москві. Потім — техніком-топографом в бюро «Волгостроя». 26 квітня 1930 року — арештований в Москві, засуджений до 3 років заслання і відправлений в Східносибірський край. Пізніше — звільнений, працював топографом. Помер у Ярославлі у 1976 році[16].
У 1950 році[9] Марія народила доньку Радиславу (пом. 15 серпня 2023). Ім'я дівчинці дала на честь героїні оповідання Максима Горького «Макар Чудра». Радислава закінчила Харківський політехнічний інститут, працювала на Харківському авіаційному заводі інженером-технологом. Двічі брала шлюб, але прізвище не змінювала[26]. Має двох синів — Ростислава та Георгія Капніста. Та п'ятьох онуків (станом на 2021 рік)[26]. Двоє з них — Ярослав Ростиславовича та Ростислав Ростиславовича (останній народився 22 березня 1996 року, в день народження Марії Капніст)[20].
Ось що у 2005 році Радислава Капніст розповіла про своїх дітей на онуків журналістам:
«Моєму старшому синові Ростиславу 33 роки, у нього двоє дітей. Онуку Ярославу вже 12 років, а молодший, Ростислав, народився 22 березня 1996 року, в день народження Марії Ростиславівни. Він — Ростистав Ростиславович-молодший, як його прадід. Молодший син — Георгій Капніст — творча натура. Йому 20 років, вчиться на 3-му курсі Банківської академії. У нього чудовий стиль письма, може годинами писати наукові роботи. Георгій серйозно вивчає родовід Капністів»[20].
Оригінальний текст (рос.) «Моему старшему сыну Ростиславу 33 года, у него двое детей. Внуку Ярославу уже 12 лет, а младший, Ростислав, родился 22 марта 1996 года, в день рождения Марии Ростиславовны. Он — Ростистав Ростиславович-младший, как его прадед. Младший сын — Георгий Капнист — творческая натура. Ему 20 лет, учится на 3-м курсе Банковской академии. У него великолепный слог, может часами писать научные работы. Георгий серьезно изучает родословную Капнистов». |
У 2021 році Радислава видала книгу спогадів про маму (у харківському видавництві «Права людини»[27]).
Марія Капніст зіграла у понад 120 художніх фільмах — грала графинь, літніх дам, монахинь, відьом, циганок, чарівниць.
Фільм | роль | рік | режисер | кіностудія |
---|---|---|---|---|
Одна ніч | епізод | 1956 | Олександр Музіль, Максим Руф | Ленфільм |
Дорогою ціною | циганка | 1957 | Марко Донський | ім. О. Довженка |
Під золотим орлом | піаністка | 1957 | Марія Афанасьєва | ім. О. Довженка |
Проста річ | гостя | 1958 | Тамаз Меліава | ім. О. Довженка |
Іванна | монахиня | 1959 | Віктор Івченко | ім. О. Довженка |
Таврія | ігуменя | 1959 | Юрій Лисенко | ім. О. Довженка |
Далеко від Батьківщини | мадам Дюваль | 1960 | Олексій Швачко | ім. О. Довженка |
Кров людська — не водиця | солдатка | 1960 | Микола Макаренко | ім. О. Довженка |
Летючий корабель | чаклунка | 1960 | Михайло Юферов, Артур Войтецький | ім. О. Довженка |
Роман і Франческа | епізод | 1960 | Володимир Денисенко | ім. О. Довженка |
Дмитро Горицвіт | матір куркуля | 1961 | Микола Макаренко | ім. О. Довженка |
За двома зайцями | пані в ілюзіоні | 1961 | Віктор Іванов | ім. О. Довженка |
Ми, двоє чоловіків | пасажирка (стара з гусаком) | 1962 | Юрій Лисенко | ім. О. Довженка |
Рибки захотілось | теща | 1963 | Микола Шейко | ім. О. Довженка |
Срібний тренер | служниця | 1963 | Віктор Івченко | ім. О. Довженка |
Ключі від неба | лаборантка | 1964 | Віктор Іванов | ім. О. Довженка |
Лушка | швея-модистка | 1964 | Леопольд Бескодарний, Ігор Самборський | ім. О. Довженка |
Тіні забутих предків | епізод | 1964 | Сергій Параджанов | ім. О. Довженка |
Війна і мир | пані на балі | 1965 | Сергій Бондарчук | Мосфільм |
До уваги громадян та організацій | стара біля дошки оголошень | 1965 | Артур Войтецький | ім. О. Довженка |
Немає невідомих солдат | пильна громадянка | 1965 | Суламіф Цибульник | ім. О. Довженка |
Хочу вірити | сусідка | 1965 | Микола Мащенко | ім. О. Довженка |
Інститутка | панянка | 1966 | Укртелефільм | |
Їх знали тільки в обличчя | піаністка | 1966 | Антон Тимонішин | ім. О. Довженка |
Білі хмари | лікар | 1968 | Роллан Сергієнко | ім. О. Довженка |
Великі клопоти через маленького хлопчика | учителька | 1968 | Олександр Муратов, Веніамін Васильківський | ім. О. Довженка |
Падав іній | стара | 1968 | Віктор Івченко | ім. О. Довженка |
Помилка Оноре де Бальзака | кузина Бетті | 1968 | Тимофій Левчук | ім. О. Довженка |
Сини йдуть у бій | Харитониха | 1969 | Віктор Туров | Беларусьфільм |
В'язні Бомона | староста барака | 1970 | Юрій Лисенко | ім. О. Довженка |
Мир хатам, війна палацам | монахиня | 1970 | Ісаак Шмарук | ім. О. Довженка |
Олеся | Мануйлиха | 1970 | Борис Івченко | ім. О. Довженка |
Салют, Маріє! | епізод | 1970 | Йосип Хейфіц | Ленфільм |
У тридев'ятому царстві... | пасажирка літака; фрейліна в помаранчевому | 1970 | Євген Шерстробитов | ім. О. Довженка |
Ваша честь | епізод | 1971 | Одеська | |
Де ви, лицарі? | Парасковія Іллівна, сусідка Ковальчука і Голубчика | 1971 | Леонід Биков | ім. О. Довженка |
Руслан і Людмила | Наїна | 1971 | Олександр Птушко | Мосфільм |
Віра, Надія, Любов | стара в лікарні | 1972 | Ісаак Шмарук | ім. О. Довженка |
Пропала грамота | відьма | 1972 | Борис Івченко | ім. О. Довженка |
Це солодке слово — свобода! | епізод | 1972 | Вітаутас Жалакявічус | Литовська, Мосфільм |
Кортик | графиня | 1973 | Микола Калінін | Беларусьфільм |
Горя боятися — щастя не бачити | придворна пані царя Дормідонта | 1973 | Віктор Туров | Беларусьфільм |
Новосілля. Хроніка подільського села | Фекла | 1973 | Василь Ілляшенко | ім. О. Довженка |
Стара фортеця | Раневська | 1973 | Олександр Муратов | ім. О. Довженка |
Біле коло | сварлива баба | 1974 | Юрій Лисенко | ім. О. Довженка |
Бронзовий птах | графиня Софія Павлівна | 1974 | Микола Калінін, Володимир Корш-Саблін | Беларусьфільм |
Кохання з першого погляду | чарівниця | 1975 | Резо Есадзе | Грузія-фільм |
Пам'ять землі | баба Орися | 1976 | Борис Савченко | ім. О. Довженка |
Синій птах | 1976 | Джордж К'юкор | Ленфільм, 20th Century Fox, Тауер Інтертеймент, Вінкс Філм | |
Табір іде в небо | Ізергіль | 1976 | Еміль Лотяну | Мосфільм |
Квартет Гварнері | графиня | 1977 | Вадим Костроменко | Одеська |
Нісенітниця | акторка | 1977 | Михайло Іллєнко | ім. О. Довженка |
Солдатки | тітка Марина | 1977 | Валентин Козачков | Одеська |
Якщо ти підеш... | тітка Марфа | 1977 | Микола Літус, Віталій Шунько | ім. О. Довженка |
Дике полювання короля Стаха | економка | 1979 | Валерій Рубінчик | Беларусьфільм |
Циркаченя | бабуся | 1979 | Володимир Бичків | ім. М. Горького |
Циган | стара циганка | 1979 | Олександр Бланк | Одеська |
Скарбничка | клієнтка Кокареля графиня | 1980 | Михайло Григор'єв, Володимир Савельєв | ім. О. Довженка |
Капіж | епізод | 1981 | Андрій Бенкендорф | ім. О. Довженка |
Андрій і злий чарівник | стара | 1981 | Геннадій Харлан | Беларусьфільм |
Повернення Баттерфляй | хатня господиня | 1982 | Олег Фіалко | ім. О. Довженка |
Подолання | епізод | 1982 | Микола Літус, Іван Симоненко | ім. О. Довженка |
Усмішки Нечипорівки | Секлета | 1982 | Олег Бійма | Укртелефільм |
Вечори на хуторі біля Диканьки | стара на весіллі | 1983 | Юрій Ткаченко | Укртелефільм |
Комічний коханець, або Любовні витівки сера Джона Фальстафа | пані у вуалі | 1983 | Валерій Рубінчик | ТО Екран |
Володьчине життя | учителька німецької мови | 1984 | Анатолій Буковський | ім. О. Довженка |
Іванко і цар Поганин | Сова | 1984 | Борис Небієрідзе | ім. О. Довженка |
Шанс | Міліца Федорівна | 1984 | Олександр Майоров | Мосфільм |
Спокуса Дон-Жуана | епізод | 1985 | Григорій Колтунов, Василь Левін | Одеська |
Золотий ланцюг | гостя Евереста Ганувера | 1986 | Олександр Муратов | ім. О. Довженка |
Місяць у повні. Ноктюрн | епізод | 1986 | Анатолій Степаненко | ім. О. Довженка |
Поруч з вами | епізод | 1986 | Микола Малецький | ім. О. Довженка |
Прем'єра у Сосновці | костюмер обласного театру | 1986 | Аркадій Микульський | ім. О. Довженка |
Двоє на острові сліз | жінка на цвинтарі | 1986 | Віктор Дашук | Беларусьфільм |
Нові пригоди янкі при дворі короля Артура | фатум; лицар; ігуменья | 1987 | Віктор Гресь | ім. О. Довженка |
Прощавай, шпана замоскворецька… | баба Роза | 1987 | Олександр Панкратов | ім. М. Горького |
Пуща | економка | 1987 | Валентин Врагов | Беларусьфільм |
Борис Годунов (фільм-опера) | епізод | 1987 | Борис Небієрідзе | Укртелефільм |
Галявина казок | стюардеса; реєстратор шлюбу; бабуся з дитиною | 1988 | Леонід Горовець, Микола Засєєв-Руденко | ім. О. Довженка, Держтелерадіо СРСР |
Історія однієї більярдної команди | ворожка Аманда | 1988 | Себастьян Аларкон | Мосфільм |
Чоловік для молодої жінки | Надірова | 1988 | Джахангір Мехдієв | Азербайджан-фільм |
Етюди про Врубеля | епізод | 1989 | Леонід Осика | ім. О. Довженка |
Сіроманець | епізод | 1989 | Петро Марусик | ім. О. Довженка |
Відьма | відьма | 1990 | Галина Шигаєва | ім. О. Довженка |
Два патрони на мамонта | Явдоха | 1990 | Олексій Плугар | Ялтафільм |
Мистецтво жити в Одесі | Маня | 1990 | Георгій Юнгвальд-Хількевич | Одеська |
Анна Карамазофф | бабуся Соня | 1991 | Рустам Хамдамов | Мосфільм, Victoria film |
Білі одежі | стара — хатня робітниця Туманової | 1991 | Леонід Білозорович | Беларусьфільм |
Екстрасенс | епізод | 1991 | Геннадій Глаголєв | Одеська, ФБ-33 |
Лох — переможець води | член мафії | 1991 | Аркадій Тигай | Ленфільм |
Людожер | Катерина Федорівна Жгутова стара політкаторжанка | 1991 | Геннадій Земель | Катарсис |
Мічені | бабуся у взуттєвій майстерні | 1991 | В'ячеслав Сорокін | Ленфільм |
Серця трьох | стара сеньйора Солано | 1992 | Володимир Попков | ім. О. Довженка, Ялтафільм |
Темні води | мати — ігуменя | 1993 | Маріано Баіно | Віктор Зуєв продакшн ЛТД |
Шанс | стара | 1993 | ||
Притча про світлицю | епізод | 1994 | Василь Ілляшенко | ім. О. Довженка |
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.