Loading AI tools
третій за розміром природний супутник Юпітера, покритий величезною кількістю вулканів З Вікіпедії, вільної енциклопедії
Іо (грец. Ιώ) — супутник Юпітера, найближчий до планети з чотирьох галілеєвих супутників. Його діаметр становить 3642 кілометри, тому Іо є четвертим за величиною супутником у Сонячній системі. Названий на честь міфологічної Іо, яка була жрицею Гери та коханкою Зевса. Має особливо бурхливу вулканічну активність. Його відкрив Галілео Галілей у 1610 році за допомогою найпершого в історії телескопа. Перші фото Іо були зроблені зондом «Піонер-11», який пролетів повз Юпітер в грудні 1974 року.
Дані про відкриття | |
---|---|
Дата відкриття | 7 січня 1610 року |
Відкривач(і) | Галілео Галілей |
Планета | Юпітер |
Номер | I |
Орбітальні характеристики | |
Велика піввісь | 421 700 км |
Перицентр | 420 000 км |
Апоцентр | 423 400 км |
Орбітальний період | 1,769137786 діб |
Ексцентриситет орбіти | 0,0041 |
Нахил орбіти | 0,05° до площини екватора планети |
Фізичні характеристики | |
Видима зоряна величина | 5,02 (протистояння)[1] |
Середній радіус | 1821,3 км |
Площа поверхні | 41 910 000 км² |
Об'єм | 2,53× 1010 км³ |
Маса | 8,9319× 1022 кг |
Густина | 3,528 г/см³ |
Прискорення вільного падіння | 1,796 м/с² |
Друга космічна швидкість | 2,558 км/с |
Атмосфера | відсутня |
Інші позначення | |
|
За даними непрямих досліджень, поверхня супутника представлена породами, що на 55(60)% складені сіркою (в Сонячній системі це, імовірно, найбагатші поклади сірки, які доступні з поверхні планети), на 30 % — зневодненим астраханітом, на 15 % — сульфатом заліза, гематитом (модель Ф.Фанале і Д.Неша). Надра планети містять силікатні гірські породи. На Іо зафіксовано до 8-10 активних вулканів, на поверхні — скиди, ескарпи. Маючи понад 400 діючих вулканів, Іо є найбільш геологічно активним об'єктом у Сонячній системі[2][3][4]. Ця надзвичайна геологічна активність є результатом приливного нагріву від тертя, що генерується в надрах Іо, коли він знаходиться між Юпітером та іншими галілеєвими супутниками - Європою, Ганімедом і Каллісто. Кілька вулканів викидають шлейфи сірки та діоксиду сірки, які піднімаються на висоту до 500 км (300 миль) над поверхнею. На поверхні Іо також є понад 100 гір. Деякі з цих вершин вищі за Еверест, найвищу точку на поверхні Землі[5].
Вулканізм Іо відповідає за багато з його унікальних особливостей. Вулканічні викиди і потоки лави спричиняють значні зміни поверхні і забарвлюють її в різні тонкі відтінки жовтого, червоного, білого, чорного і зеленого, в основному завдяки алотропам і сполукам сірки. Численні великі лавові потоки, деякі з яких перевищують 500 км в довжину, також позначають поверхню. Речовини, вироблені цим процесом вулканізму, складають тонку, неоднорідну атмосферу Іо, а також сильно впливають на природу і рівень радіації у великій магнітосфері Юпітера. Вулканічні викиди Іо також утворюють великий, інтенсивний плазмовий шар навколо Юпітера, створюючи несприятливе радіаційне середовище на супутнику та навколо нього; Іо отримує близько 3600 бер (36 Зв) іонізуючого випромінювання на добу[6].
Хоча Симона Маріуса не було визнано першовідкривачем галілеєвих супутників, для них прийняли назви, які дав саме він. 1614 року вийшла публікація Маріуса Mundus Iovialis anno M.DC.IX Detectus Ope Perspicilli Belgici, у якій він запропонував назви для найближчих супутників Юпітера, включаючи «Меркурій Юпітеріанський» або першу з «Юпітеріанських планет»[7]. Він підтримав пропозицію Йоганна Кеплера, яку той зробив у жовтні 1613 року, — називати супутники цієї планети на честь коханок героя давньогрецької міфології Зевса або його римського еквівалента Юпітера. Найближчого з внутрішніх великих місяців — Іо — він назвав на честь Іо з грецької міфології[7][8]. Потім назви, які запропонував Маріус, були забуті й вийшли з ужитку аж до середини 20-го століття. У більш ранній літературі Іо називається за планетною приналежністю з додаванням римської цифри, наприклад, «Юпітер I», або просто «перший супутник Юпітера».
Деталі рельєфу Іо названі на честь персонажів і місцевостей з міфу про Іо, а також на честь божеств вогню, вулканів, Сонця і грози з різних міфів, і на честь персонажів та місць із дантівського пекла, що підходять для поверхні вулканічної природи[9]. Відтоді як «Вояджер-1» досить докладно вивчив поверхню Іо, Міжнародний астрономічний союз затвердив назви 225 вулканів, гір, плато і областей з високим альбедо. Найменовані деталі рельєфу належать до таких типів: пате́ра (лат. patera) — вулканічний кратер неправильної форми, потік[ru] (fluctus) — лавовий потік, долина (vallis) — лавовий канал, еруптивний центр — місцевість, де помітні перші ознаки виверження, гора (mons), столова гора (mensa), купол (tholus), плато (planum), область (regio)[9]. Прикладами названих структур є столова гора Пана, патери Тваштара[ru] і область Колхіда[10].
Перше спостереження Іо провів Галілео Галілей 7 січня 1610 року. Він зміг побачити супутник за допомогою рефрактора з 20-кратним збільшенням, якого сконструював у Падуанському університеті. Однак під час першого спостереження, через малу потужність телескопа, Галілей не зміг відокремити Іо від іншого супутника Юпітера — Європи — і позначив їх як один об'єкт. Але вже наступного дня — 8 січня 1610 року — він побачив їх окремо (цю дату і визнає Міжнародний астрономічний союз днем відкриття Іо)[11]. Відкриття Іо та інших галілеєвих супутників Галілео опублікував у роботі Sidereus Nuncius у березні 1610 року[12]. Симон Маріус у своїй праці Mundus Jovialis, яку він опублікував 1614 року, стверджував, що спостерігав Іо та інші супутники Юпітера ще в 1609 році, за один тиждень до того, як їх відкрив Галілей. Той висловив сумніви в автентичності цих тверджень і відхилив заяву Маріуса як плагіат. Але перше зареєстроване спостереження Маріуса датоване 29 грудня 1609 року за юліанським календарем, що відповідає 8 січня 1610 року за григоріанським календарем, яким користувався Галілей[13]. Оскільки Галілео першим опублікував роботу, то йому й приписують відкриття[14].
Упродовж двох наступних століть на Іо не могли розрізнити жодних деталей: її бачили за допомогою астрономічних телескопів лише як цятку світла 5 величини. У XVII столітті Іо та інші Галілеєві супутники слугували для різних цілей: за їх допомогою моряки визначали довготу[15], фізики перевіряли третій закон Кеплера про рух планет, а також визначали час, який потребен світлу, щоб подолати відстань між Юпітером і Землею[12]. На основі ефемерид, вимірювання яких провели такі астрономи як Джованні Кассіні та інші, П'єр-Симон Лаплас створив математичну теорію, яка пояснює орбітальні резонанси Іо, Європи і Ганімеда[12]. Ці резонанси, як виявилося пізніше, справили величезний вплив на геологію цих трьох супутників.
Наприкінці XIX — на початку XX століть покращилася технологія створення телескопів і з'явилися телескопи з кращою роздільною здатністю. Це дозволило астрономам побачити великомасштабні деталі на поверхні Іо. У 1890-х роках Едвард Барнард став першим астрономом, який побачив відмінності у яскравості між екваторіальною і полярною областями Іо й правильно припустив, що вони виникають через відмінності кольору і альбедо цих областей, а не через те, що Іо має яйцеподібну форму (як це запропонував астроном Вільям Пікерінг) або через те, що екваторіальна і полярна області є двома окремими об'єктами (як це спочатку запропонував Барнард)[16][17][18]. Пізніші телескопічні спостереження за поверхнею Іо підтвердили відмінність між червонувато-коричневими полярними регіонами і жовто-білою екваторіальною стрічкою[19].
Телескопічні спостереження Іо в середині XX століття почали наводити на думку про його надзвичайну незвичну природу. Спектрографічні спостереження показали, що, ймовірно, поверхня Іо позбавлена водяного льоду (на інших галілеєвих супутниках його знайдено в достатку)[20]. Ті самі спостереження вказують на те, що на поверхні супутника переважають випари, які складаються з сірки і солей натрію[21]. Радіотелескопічні спостереження Іо показали її вплив на магнітосферу Юпітера, про що свідчать сплески на декаметрових хвилях, що відбуваються з періодом, який дорівнює орбітальному періоду супутника[22].
14 травня 1971 року о 2:00 UTC відбулась важлива для науки подія, коли Іо покрила зорю Бета Скорпіона[23][24], а це надзвичайно рідкісна для такої яскравої зорі подія. Це дозволило в 1972 році отримати дуже хорошу оцінку середнього радіусу Іо: 1818±5 км[25].
Першими космічними апаратами, які наблизилися до Іо, були апарати-близнюки «Піонер-10» і «Піонер-11», що пролітали біля неї 3 грудня 1973 року і 2 грудня 1974 року відповідно[26]. Радіостеження за ними дозволило уточнити масу Іо. Ці дані, разом з даними про його розмір, показали, що Іо має найбільшу серед галілеєвих супутників щільність і складається з силікатних порід, а не водяної криги[27]. За допомогою «Піонерів» вдалося також помітити тонкий шар атмосфери Іо та інтенсивний радіаційний пояс біля її орбіти. Камера на борту «Піонера-11» дала єдине добре зображення північної полярної області Іо[28]. Детальні знімки мав зробити і «Піонер-10», але ці спостереження не вдалися через неправильну роботу апаратури за високої радіації[26].
Польоти зондів-близнят «Вояджер-1» і «Вояджер-2» повз Іо в 1979 році, завдяки їхній більш досконалій системі зйомки, дали набагато детальніші зображення супутника. «Вояджер-1» пролітав повз супутник 5 березня 1979 на відстані 20 600 кілометрів[29]. Зображення, здобуті під час цього прольоту, показали дивний різнокольоровий краєвид, позбавлений метеоритних кратерів[30]. На знімках з високою роздільною здатністю видно відносно молоду поверхню, поцятковану ямами дивної форми, горами вищими за Джомолунгму і речовиною, що нагадує потоки лави.
Невдовзі після прольоту «Вояджера-2» інженер навігації «Вояджера» Лінда Морабіто помітила шлейф, що виходить від поверхні, на одному із зображень[31]. Аналіз знімків з «Вояджера-1» показав наявність дев'яти таких шлейфів, що свідчить про значну вулканічну активність на Іо[32]. Її передбачили у своїй роботі Стентон Піл[en], Патрік Кассен і Р. Т. Рейнольдс незадовго до отримання знімків з «Вояджера-1». Вони обчислили, що надра Іо повинні періодично істотно нагріватися через орбітальний резонанс Іо з Ганімедом і Європою[33]. Дані, отримані від «Вояджера-1», показали, що на поверхні Іо переважає сірка і заморожений діоксид сірки. Вони переважають і в тонкому шарі атмосфери Іо і в торі плазми, зосередженої на його орбіті (це випливає також зі спостережень «Вояджера»)[34][35][36].
«Вояджер-2» пройшов поблизу Іо на відстані 1 130 000 кілометрів 9 липня 1979 року. І хоча цей космічний апарат не підлітав до супутника настільки близько, як «Вояджер-1», при порівнянні їх знімків вдалося виявити кілька змін на поверхні, що відбулися за чотири місяці між прольотами. Крім того, спостереження за Іо як за півмісяцем під час віддалення «Вояджера-2» від системи Юпітера показали, що сім з дев'яти шлейфів, що спостерігалися в березні, проявляли активність і в липні 1979 року і лише вулкан Пеле[ru] виглядав пасивно[37].
Космічний апарат «Галілео» досяг Юпітера в 1995 році (через шість років після старту з Землі). Його метою було продовження і уточнення досліджень двох «Вояджерів» і наземних спостережень минулих років. Перебування Іо в межах одного з найбільш інтенсивних радіаційних поясів Юпітера виключило можливість тривалих близьких досліджень, але «Галілео» досить близько пролетів поруч з Іо перш ніж вийти на орбіту, потрібну для виконання свого основного завдання — дворічного докладного вивчення системи Юпітера. І хоча під час цього прольоту, що відбувся 7 грудня 1995, не було зроблено жодного знімка, він приніс значні результати: відкриття у Іо залізного ядра, подібного до ядра кам'янистих планет Сонячної системи[38].
Попри нестачу знімків зблизька і механічні несправності, які дуже обмежили обсяг отриманих даних, «Галілео» в ході основної місії зробив кілька суттєвих відкриттів. Він був свідком великого виверження патери Піллана й зміг підтвердити, що викиди вулканів складаються з силікатної магми, багатої на магній і яка має осн́овний і ультраосн́овний склад[39]. Віддалена зйомка Іо велася практично на кожному обороті «Галілео» під час його основної місії. Це дозволило побачити багато активних вулканів (завдяки тепловому випромінюванню магми в процесі охолодження і вулканічним шлейфам), численні гори з різноманітною морфологією і деякі зміни поверхні в проміжку між спостереженнями «Вояджер» і «Галілео», а також в проміжку між оборотами «Галілео»[40]. Із 35 обертів « Галілео» навколо Юпітера 7 були спроектовані з метою вивчення Іо (максимальне зближення, 102 км, відбулося 17 січня 2002 року).
Місію Галілео двічі продовжували — у 1997 і 2000 роках. Під час цих продовжених місій космічний апарат пролетів повз Іо тричі наприкінці 1999 — на початку 2000 року і тричі наприкінці 2001 — на початку 2002 року. Спостереження під час цих прольотів показали геологічні процеси, що відбуваються у вулканах і горах Іо, виключили присутність магнітного поля і продемонстрували масштаби вулканічної активності[40]. У грудні 2000 року космічний корабель «Кассіні» пройшов неподалік від системи Юпітера на шляху до Сатурна і робив спостереження спільно з «Галілео». Тоді вдалося виявити новий шлейф на патерах Тваштара і краще зрозуміти сяйво Іо[41]. Крім того, «Кассіні» добув нові дані про плазмовий тор, який формує Іо, за допомогою свого чутливого ультрафіолетового спектрометра. Тор складається з іонізованих атомів і молекул сірки з домішкою інших речовин. Меридіональний перетин тора має форму еліпса зі співвимірними осями[42].
Після того, як 21 вересня 2003 року місія «Галілео» завершилась і апарат згорів у атмосфері Юпітера, спостереження за Іо велися лише за допомогою наземних і космічних телескопів. Зокрема, можна виділити знімки, зроблені за допомогою адаптивної оптики в обсерваторії Кека на Гаваях і знімки телескопа Хаббл, що дозволяють вченим стежити за активними на Іо вулканами навіть без допомоги космічних апаратів у системі Юпітера[43][44].
Космічний корабель «New Horizons» на шляху до Плутона і поясу Койпера пролітав повз систему Юпітера, в тому числі Іо, 28 лютого 2007 року. Під час прольоту зроблено безліч віддалених спостережень за Іо. Серед них знімки великого шлейфу на вулкані Тваштара, які, разом із спостереженнями за шлейфом вулкана Пеле в 1979 році, дали можливість вести перші детальні спостереження за вулканічним шлейфом найбільшого класу на Іо[45]. Космічний апарат «New Horizons» також зумів зробити знімок вулкана поблизу патери Гірру на ранніх стадіях виверження і кілька вивержень вулканів, які відбулися від часу завершення місії «Галілео»[45].
Нині для вивчення системи Юпітера заплановано дві місії. Апарат «Юнона», який 5 серпня 2011 року запустило НАСА[46], має обмежені можливості зйомки, але може забезпечити моніторинг вулканічної діяльності Іо своїм ближнім інфрачервоним спектрометром JIRAM. Запланована дата виходу «Юнони» на потрібну орбіту — серпень 2016 року[46]. Спільна (NASA/ESA/Роскосмос) космічна програма «Europa Jupiter System Mission», схвалена в лютому 2009 року, намічена на 2020 рік. Кількість апаратів, які будуть запущені, варіює від двох до чотирьох: «Jupiter Europa Orbiter» (NASA), «Jupiter Ganymede Orbiter» (ESA)[47], «Jupiter Magnetospheric Orbiter» (JAXA) і «Jupiter Europa Lander» (Роскосмос). Дослідження Іо входить у плани лише у «Jupiter Europa Orbiter», який зробить чотири прольоти біля Іо у 2025 і 2026 роках до входу на орбіту навколо Європи. Внесок ESA в цю місію все ще зіштовхується з конкуренцією за фінансування з боку інших його космічних проектів[48]. На додаток до цих місій, які вже схвалило НАСА, запропоновано ще кілька більш спеціалізованих місій. Одна місія, яка має назву «Спостерігач вулканів Іо» («Io Volcano Observer»), повинна була б розпочатися у 2015 році як місія класу Discovery і включала б кілька прольотів повз Іо, однак нині вона залишається на стадії розробки[49].
Орбіта Іо розташована на відстані 421 700 км від центру Юпітера і за 350 000 км від верхнього шару його хмар. Іо — п'ятий за віддаленістю від Юпітера його супутник і найближчий з галілеєвих супутників. Його орбіта пролягає між Тебою і Європою. Йому потрібно 42,5 години, щоб зробити повний оберт навколо Юпітера (досить швидко, щоб його рух був помітний за одну ніч спостережень). Іо перебуває в орбітальному резонансі 2:1 з Європою і 4:1 з Ганімедом, тобто встигає обернутися навколо Юпітера двічі за час одного оберту Європи і 4 рази — за час одного оберту Ганімеда. Такий резонанс підтримує ексцентриситет орбіти Іо (0,0041), який, у свою чергу, є основною причиною небувалої геоактивності супутника (див. розділ «припливний розігрів» для детальнішого пояснення)[33]. Без такого резонансу орбіта Іо закруглилась би через припливне прискорення, і, супутник не був настільки геологічно активний.
Як і інші Галілеєві супутники, а також земний Місяць, Іо — синхронний супутник: одна з його півкуль завжди звернена до Юпітера. На цьому ґрунтується система визначення довгот на Іо. Нульовий меридіан перетинає екватор у суб'юпітеріальній (найближчій до Юпітера) точці. Півкуля, що завжди обернена в бік Юпітера, називається суб'юпітеральною, тоді як протилежна їй півкуля — антиюпітеріальною. Півкуля, що спрямована в бік руху супутника по орбіті, називається ведучою, а протилежна — веденою[50].
Іо відіграє важливу роль у формуванні магнітного поля Юпітера. Магнітосфера Юпітера вбирає в себе гази і пил з тонкої атмосфери Іо зі швидкістю 1 тонна на секунду[52]. Ця матерія переважно складається з йонізованих та атомарних сірки, кисню і хлору; атомарних натрію і калію; молекулярних діоксиду сірки і сірки; а також пилу хлориду натрію[52][53]. Вони викидаються вулканами Іо, потрапляють в його атмосферу, а далі — в магнітосферу Юпітера і, іноді, в міжпланетний простір. Вся ця матерія, в залежності від її складу і ступеня іонізації, опиняється в різних нейтральних (неіонізованих) хмарах і радіаційних поясах юпітеріанської магнітосфери, а іноді й полишає межі системи Юпітера.
Іо оточений хмарою з нейтральних атомів сірки, кисню, натрію і калію, яка тягнеться приблизно на шість його радіусів від поверхні. Ці частинки приходять з верхніх шарів атмосфери супутника. Вони збуджуються через зіткнення з частинками плазмового тора (як обговорено нижче) та інших процесів у сфері Гілла Іо, тобто в області де його тяжіння переважає над юпітеріанським. Частина всієї цієї матерії залишає атмосферу і виходить на орбіту навколо Юпітера. Упродовж 20 годин ці частинки залишають сферу Хілла Іо і формують бананоподібну нейтральну хмару, яке може поширюватися на відстань до 6 юпітеріанських радіусів від Іо — або всередині орбіти Іо і перед супутником, або поза орбітою Іо і позаду супутника[52]. Зіткнення, які збуджують частки, також іноді постачають електронами іони натрію в плазмовому торі, і утворені нейтральні атоми вилітають з тора. Однак ці частки все ще зберігають свою швидкість 70 км/с (тоді як орбітальна швидкість Іо — 17 км/с) і формують струмені речовини позаду Іо[54].
Орбіта Іо проходить у межах поясу сильної радіації, відомого як плазмовий тор Іо. Це пундикоподібне кільце складається з іонізованої сірки, кисню, натрію і хлору. Плазма в ньому утворюється з нейтральних атомів «хмари», що оточує Іо, які іонізуються і захоплюються магнітосферою Юпітера[52]. На відміну від частинок нейтральної хмари, ці частинки обертаються навколо Юпітера разом з його магнітосферою зі швидкістю 74 км/с. Як і решта магнітосфери Юпітера, плазмовий тор нахилений до екватора Юпітера (і до орбітальної площини Іо). Це означає, що Іо перебуває то вище, то нижче ядра тора. Як зазначено вище, вищі швидкість і енергія цих іонів частково відповідальні за витік нейтральних атомів і молекул з атмосфери Іо і більш протяжної нейтрального хмари. Тор складається з трьох частин: зовнішнього «теплого» тора, який розташований одразу за орбітою Іо; вертикально-широкого регіону, відомого як «стрічка», який складається з нейтральної області-джерела, а також охолодженої плазми, розташованої в районі орбіти Іо; а також внутрішньої частини, «холодного» тора, що складається з частинок, які повільно по спіралі рухаються до Юпітера[52]. Після приблизно 40-денного перебування в «теплому торі» частинки його залишають. Частково вони відповідальні за надзвичайно велику магнітосферу Юпітера[55]. Частинки з Іо були виявлені датчиками КА «Нові Горизонти» за варіаціями магнітосферної плазми дуже далеко від супутника (в хвості магнітосфери). Щоб вивчати подібні зміни всередині плазмового тора, дослідники вимірюють його ультрафіолетове випромінювання. Хоча такі зміни остаточно не ув'язані зі змінами у вулканічній активності Іо (основного джерела матерії в плазмовому торі), такий зв'язок встановлено для нейтральної хмари натрію[56].
Наближаючись до Юпітера в 1992 році, КА «Улісс» зафіксував потік пилоподібних частинок, спрямований із системи Юпітера[57]. Пил в цих потоках віддаляється від Юпітера на швидкостях у кілька сотень кілометрів на секунду, має розмір близько 10 μm і складається переважно з хлориду натрію[53][58]. Дослідження пилу, які провів «Галілео», виявили, що пилові потоки походять з поверхні Іо, але точний механізм їх формування невідомий: вони можуть бути результатом вулканічної активності або зіткнень з поверхнею Іо[59].
Лінії магнітного поля Юпітера, які перетинають Іо, з'єднують атмосферу Іо і нейтральну хмару з верхніми шарами полярної атмосфери Юпітера електричним струмом, відомим як потокова трубка Іо[52]. Цей струм спричиняє полярні сяйва в юпітеріанській атмосфері, які мають назву «слід Іо», а також сяйва у атмосфері Іо. Частинки, що йдуть по цій трубці, роблять полярні області Юпітера темними у видимому діапазоні світла. Місце перебування Іо та її «сліду» в атмосфері Юпітера відносно Землі та Юпітера сильно впливає на інтенсивність спостережуваного радіовипромінювання Юпітера: воно сильно збільшується коли Іо перебуває в зоні видимості[22][52]. КА «Юнона», який стартував до Юпітера 5 серпня 2011 року і прибуде до нього в липні 2016, повинен пролити світло на взаємодію між Іо і магнітосферою Юпітера. Лінії юпітеріанського магнітного поля, що проходять крізь іоносферу Іо, генерують електричні струми, які створюють магнітне поле в надрах Іо. Вважають, що індуковане магнітне поле Іо генерується в частково розплавленій силікатній магмі за 50 кілометрів під поверхнею супутника[60]. Подібні індуковані магнітні поля «Галілео» виявив на інших галілеєвих супутниках, де вони генеруються ймовірно підповерхневими водними океанами.
Іо, що складається переважно з силікатних порід і заліза, ближче за складом до планет земної групи, ніж до інших супутників у зовнішній частині Сонячної системи (які складаються головним чином з водяного льоду і силікатів). Щільність Іо дорівнює 3,5275 г/см3, що більше, ніж у інших галілеєвих супутників (і навіть ніж у Місяця), і це ставить Іо на перше місце за щільністю серед супутників у Сонячній системі[61]. Моделі, які складені за виміряними «Вояджерами» і «Галілео» масою, радіусом і коефіцієнтами гравітаційного квадруполя (числа, що описують розподіл маси в межах об'єкта), вказують на те, що Іо розшарована на ядро із заліза або сульфіду заліза і кору з мантією, які багаті на силікати[38]. Металеве ядро становить приблизно 20 % маси Іо[62]. Радіус ядра залежить від вмісту сірки: якщо воно складається з чистого заліза, його радіус перебуває в межах від 350 до 650 км, а якщо воно складається із сполук заліза і сірки — в межах від 550 до 900 км. Магнітометр «Галілео» не виявив у Іо власного магнітного поля, а це вказує на те, що в її залізному ядрі немає конвекції[63].
Моделювання внутрішнього складу Іо показує, що мантія складається принаймні на 75 % з багатого на магній мінералу форстериту, а її склад подібний до складу метеоритів L-хондритів і LL-хондритів. Відношення концентрацій заліза і кремнію там вище, ніж на Місяці або Землі, але нижче, ніж на Марсі[64][65]. Підтримка теплового потоку, що спостерігається на Іо, вимагає, щоб 10-20 % мантії були в розплавленому вигляді, хоча в областях, де наявний високотемпературний вулканізм, частка розплавленої речовини може бути більшою[66]. Однак повторний аналіз даних магнітометра «Галілео» у 2009 році показав наявність на Іо індукованого магнітного поля, для якого потрібен океан магми на глибині 50 км[60]. Наступне дослідження, опубліковане 2011 року, надало прямі докази існування такого океану[67]. Товщину цього шару оцінюють у 50 км, і він становить близько 10 % мантії Іо. Температура там досягає приблизно 1 200 °C. Невідомо, чи сумісне це 10-20-відсоткове плавлення з умовою значної кількості розплавлених силікатів у цьому ймовірному океані магми[68]. Товщина літосфери Іо, що складається з базальту та сірки і утвореної інтенсивним вулканізмом, становить не менш як 12 кілометрів і, ймовірно, не більш ніж 40 кілометрів[62][69].
Найбільш імовірним джерелом внутрішнього тепла Іо (на відміну від Землі й Місяця) вважають припливний розігрів надр супутника[70] в результаті орбітальних резонансів Іо з Європою і Ганімедом[33], а не радіоактивний розпад. Такий розігрів залежить від відстані між Іо і Юпітером, ексцентриситету його орбіти, складу і фізичних характеристик його надр[66]. Орбітальний резонанс з Європою і Ганімедом підтримує ексцентриситет Іо і запобігає округленню орбіти Іо, яке інакше відбувалося б через дисипацію припливної енергії. Орбітальний резонанс підтримує і поточний радіус орбіти Іо (інакше припливи на Юпітері змушували б Іо повільно віддалятися від нього)[71]. Зміна висоти припливного горба Іо між перицентром та апоцентром може досягати 100 метрів. Тертя при цих переміщеннях створює в надрах Іо припливний розігрів, а він підтримує в розплавленому стані істотну частину мантії і ядра супутника. Це уможливлює вулканічну активність[70]. Припливний розігрів дає приблизно в 200 разів більше тепла, ніж радіоактивний розпад[72]. Оцінки, зроблені на основі вимірів теплового потоку з «гарячих» областей Іо, показали, що потужність припливного розігріву може досягати 0,6 — 1,6×108 МВт, що на два порядки перевищує сумарну потужність, яку споживає людство (2×106 МВт). Моделі орбіти Іо показують, що потужність припливного розігріву надр Іо змінюється з часом, і поточний тепловий потік не репрезентативний для довгострокової перспективи[66].
За аналогією з давньою поверхнею Місяця, Марса і Меркурія вчені очікували побачити на перших зображеннях Іо, які зробив «Вояджер-1», численні метеоритні кратери (а їх концентрація дозволила б оцінити вік поверхні). Але вони були дуже здивовані, виявивши, що метеоритних кратерів там майже немає. Замість них видно гладкі рівнини, всіяні високими горами, потоками лави і ямами різних форм і розмірів[30]. На відміну від більшості інших космічних об'єктів, поверхня Іо покрита безліччю різнокольорових речовин, здебільшого модифікаціями і сполуками сірки[73]. Мала кількість метеоритних кратерів показує, що поверхня Іо, як і поверхня Землі, геологічно молода. Кратери на Іо швидко покриваються вулканічними викидами. Ці висновки були підтверджені щонайменше дев'ятьма діючими вулканами, що спостерігалися «Вояджером-1»[32].
Окрім вулканів на Іо є невулканічні гори, в'язкі лавові потоки, що досягають довжини в сотні кілометрів, озера розплавленої сірки і кальдери, глибина яких сягає кількох кілометрів.
2012 року складено повну геологічну мапу Іо, для якої використані зображення з різною деталізацією, що за допомогою комп'ютера склеєні в єдину мозаїку з роздільною здатністю 1 км на піксель. Мапу складали 6 років. Очолив проект Девід Вільямс (David Williams) з університету Аризони. Дослідники також склали онлайнову базу даних по Іо, що включає не лише нову геологічну мапу, але й численні знімки з космічних апаратів і дані низки інших мимірювань[74].
Гарний зовнішній вигляд Іо — результат інтенсивної роботи вулканів, які викидають різні речовини. Серед них — силікати (наприклад, ортопіроксен), сірка і діоксид сірки[75]. Іній з діоксиду сірки покриває майже всю поверхню Іо, барвлячи великі області в білий або сірий колір. На багатьох ділянках супутника видно й сірку завдяки її жовтому або жовто-зеленому кольору. У середніх і високих широтах радіація розбиває зазвичай стійкі восьмиатомні циклічні молекули сірки S8, і внаслідок цього полярні області Іо мають червоно-коричневий колір[16].
Вибуховий вулканізм, який часто дає шлейфи вулканічного попелу, що утворюють химерні форми, забарвлює поверхню силікатами і сполуками сірки. Опади цих шлейфів часто мають червоний або білий колір (залежно від вмісту сірки та її діоксиду). Зазвичай шлейфи, що утворені в жерлі вулкана внаслідок дегазації лави, містять більшу кількість S2 і дають червоні опади, що випадають віялом або, у виняткових випадках, великими (часто радіусом понад 450 кілометрів) кільцями[76]. Яскравий приклад червоного кільця з опадів шлейфу можна побачити навколо вулкана Пеле. Цей червоний осад складається здебільшого з сірки (переважно 3- і 4-атомної молекулярної сірки), двоокису сірки та, ймовірно, Cl2SO2[75]. Шлейфи, що утворені на межах потоків силікатної лави, дають білі або сірі опади (продукт взаємодії цієї лави з сіркою і двоокисом сірки, які лежать на поверхні).
Картування складу і висока щільність Іо вказують на те, що на Іо практично немає води, хоча там орієнтовно ідентифіковані невеликі кишені водяного льоду або гідратованих мінералів (насамперед на північно-західному боці гори Gish Bar Mons)[77]. Цей брак води, ймовірно, пов'язаний з тим, що за часів формування Сонячної системи Юпітер був досить гарячим, щоб такі летючі речовини, як вода, випарувалися з околиць Іо (хоча й не дуже гарячим, щоб так сталося і на більш віддалених супутниках).
Для Іо характерний розвинений вулканізм, найінтенсивніший у всій Сонячній системі[78].
Одночасно на поверхні планети зафіксовано виверження 10 вулканів. Конфігурація вулканічного поля швидко змінюється — за 4 місяці між польотами Вояджера-1 і Вояджера-2 встигли потухнути одні вулкани і з'явитися інші. Рельєф Іо теж швидко змінюється — повністю за декілька сотень років. Найбільші виверження вулканів виносять речовину зі швидкістю 1 км/с на висоту близько 300 км. Жерла багатьох вулканів мають гігантські розміри.
Подібно до земних вулканів вулкани Іо викидають сірку і діоксид сірки, лавові потоки — це розплавлені гірські породи зі значним вмістом сполук сірки.
У кінці 2017 р. вчені NASA виявили виверження вулкана стромболіанського типу на Іо[79].
Джерелом енергії для вулканічної діяльності, імовірно, є припливні сили, викликані сильним гравітаційним впливом з боку Юпітера, а також його супутників — Європи і Ганімеда. Гравітаційні впливи викликають коливання поверхні Іо на 100 м по вертикалі.
На початку 2023 року, вчені Планетологічного інституту США (англ. — Planetary Science Institute (PSI)), за допомогою наземного телескопу зафіксували один із найбільших епізодів вулканічної активності на супутнику Іо, який тривав близько півроку. В ході спостереження було зафіксовано понад 400 активних вулканів[80][81].
На Іо налічується 100—150 гір. Середня їх висота — 6 кілометрів, а максимальна — 17,5±1,5 кілометра (у гори Південна Боосавла)[82]. Часто гори являють собою великі (із середньою довжиною 157 км) ізольовані геологічні структури. Глобальних тектонічних структур, таких як на Землі, не видно[82]. Величезний розмір гір свідчить про те, що вони складаються здебільшого з силікатних порід, а не з сірки[83].
Попри значний вулканізм, що визначає зовнішність Іо, походження майже всіх її гір не вулканічне. Більшість з них утворюється в результаті напружень стискання в літосфері, які піднімають і часто нахиляють шматки кори Іо, насуваючи їх один на одного[84]. Тиск, що веде до утворення гір, — результат безперервного осідання вулканічних матеріалів[84]. Глобальний розподіл гір по поверхні Іо, судячи з усього, протилежний розподілу вулканічних структур — в областях з найменшою кількістю вулканів багато інших гір і навпаки[85]. Це вказує на наявність в атмосфері Іо великих областей, в деяких з яких відбувається стиснення (що формує гори), а в іншому — розширення (сприятливе для утворення патер)[86]. Однак в окремих областях гори і пантери розташовані близько один від одного. Це можна пояснити тим, що магма часто досягає поверхні через розломи, утворені під час формування гір[87].
Гори Іо (як і взагалі геологічні структури, що підносяться над рівнинами) мають різні форми. Найпоширеніша серед них — плато[82]. Вони нагадують великі столові гори з пласкою вершиною з нерівною поверхнею. Інші гори, мабуть, — нахилені блоки кори Іо з пологим схилом (утвореним з пласкої поверхні) і крутим обривом, де на поверхню виходять шари, які раніше залягали глибоко. У обох типів гір часто зустрічаються круті ескарпи уздовж одного або декількох країв. Лише деякі гори на Іо мають вулканічне походження. Вони нагадують маленькі щитові вулкани з крутими схилами (6 — 7°) поблизу їх невеликої кальдери і більш пологими схилами по краях[88]. Вулканічні гори невеликі і досягають у середньому лише 1-2 кілометри заввишки і 40-60 кілометрів завширшки. Морфологія деяких інших структур (де з центральної патери виходять тонкі потоки, як у патер Ра) свідчить про те, що це теж щитові вулкани, але з дуже пологими схилами[88].
Судячи з усього, практично всі гори на Іо перебувають на деякій стадії руйнування. Біля їхніх підніж поширені великі зсуви. Напевне, осипання — основний фактор руйнування гір. Для столових гір і плато Іо звичайні зубчасті краї, які виходять через вивітрювання діоксиду сірки, що створює слабкі місця уздовж краю гір[89].
Іо має дуже тонку атмосферу, що складається переважно з діоксиду сірки (SO2) з незначним вмістом моноксиду сірки (SO), хлориду натрію (NaCl) і атомарних сірки і кисню[90]. Щільність і температура атмосфери істотно залежать від часу доби, широти, вулканічної активності і кількості поверхневого інею. Максимальний атмосферний тиск на Іо коливається від 0,33×10−4 до 3×10−4 Па або від 0,3 до 3 нбар. Воно спостерігається на протиюпітеріанській півкулі Іо й уздовж екватора, а іноді спостерігається на початку другої половини дня, коли температура поверхні досягає максимуму[90][91][92]. Були помічені й піки тиску у вулканічних шлейфах, де він становив 5×10−4—40×10−4 Па (5—40 нбар)[35]. Найнижчий атмосферний тиск спостерігається на нічній стороні супутника, де він падає до величин 0,1×10−7—1×10−7 Па (0,0001—0,001 нбар)[90][91]. Температура атмосфери Іо коливається в межах від температури поверхні на малих висотах, де газоподібний діоксид сірки перебуває в рівновазі з інеєм, до 1800 К на великих висотах, де низька щільність уможливлює нагрів від заряджених частинок у плазмовому торі Іо і джоулевий нагрів від струмової трубки Іо[90][91]. Низький тиск обмежує вплив атмосфери на поверхню, за винятком тимчасового перерозподілу діоксиду сірки між багатими і бідними на іней областями і розширення розмірів областей опадів вулканічних шлейфів, коли вулканічні викиди падають у щільнішу денну атмосферу[90][91]. Тонка атмосфера Іо також показує, що будь-які зонди, які будуть сідати на Іо, не потребуватимуть аеродинамічної оболонки з тепловим екраном, але зате їх потрібно оснащувати ретро-ракетами, щоб уповільнити і зупинити апарат для м'якшої посадки. Мала товщина атмосфери вимагає й великої стійкості апарату до радіації.
Газ із атмосфери Іо зганяється в магнітосферу Юпітера, випаровуючись або в нейтральну хмару, що оточує Іо, або в плазмовий тор (кільце іонізованих частинок), який перебуває на орбіті Іо, але обертається спільно з магнітосферою Юпітера. За допомогою цього процесу кожної секунди з атмосфери Іо видаляється близько тонни газу і, отже, вона повинна поповнюватися з тією ж швидкістю[52]. Основне джерело SO2 — вулканічні викиди. Вони закачують в атмосферу Іо в середньому 10 тонн діоксиду сірки на секунду, але більша частина цих викидів випадає назад на поверхню[93]. Атмосферний оксид сірки перебуває в газоподібному вигляді здебільшого за рахунок нагріву інею сонячним світлом і його сублімації[94]. Атмосфера на денній стороні переважно зосереджена в межах 40° від екватора, де поверхня найтепліша, а вулканічні викиди найактивніші[95]. Існування атмосфери за рахунок сублімації узгоджується з тим, що щільність атмосфери максимальна на протиюпітеріанській півкулі Іо, де найбільше інею SO2, і з тим, що ця щільність збільшується при наближенні Іо до Сонця[90][94][96]. Однак певний внесок в атмосферу роблять і вулканічні викиди, оскільки найвища її щільність спостерігається біля жерл вулканів[90]. Оскільки тиск діоксиду сірки в атмосфері тісно пов'язаний з поверхневою температурою, атмосфера Іо деякою мірою зіщулюється вночі або коли супутник перебуває в тіні Юпітера. Деградацію атмосфери під час затемнення істотно ускладнює утворення над поверхнею дифузійного шару несконденсованого газу (моноксиду сірки), але все ж атмосферний тиск на нічній стороні Іо на два-чотири порядки менший, ніж у максимумі відразу після полудня[91][97]. Другорядні складові атмосфери Іо (такі як NaCl, SO, O і S) беруться з вулканічних викидів або внаслідок фотолізу SO2 (розпаду, викликаного сонячним ультрафіолетовим випромінюванням), або в процесі руйнування поверхневих відкладень зарядженими частинками з магнітосфери Юпітера[94].
На зображеннях Іо, зроблених високочутливими камерами під час затемнення супутника, видно полярні сяйва[98]. Як і на Землі, ці сяйва викликані радіацією, яка уражує атмосферу, але у випадку Іо заряджені частинки прибувають по лініях магнітного поля Юпітера, а не від сонячного вітру. Зазвичай полярні сяйва спостерігаються біля магнітних полюсів планет, але у Іо вони найяскравіші поблизу екватора. Іо не має власного магнітного поля, тому заряджені частинки, які рухаються вздовж магнітного поля Юпітера, безперешкодно впливають на атмосферу супутника. Найяскравіші полярні сяйва виникають поблизу екватора — там, де лінії магнітного поля паралельні до поверхні супутника і, отже, перетинають велику товщу газу. Полярні сяйва в цих областях коливаються в залежності від змін орієнтації нахиленого магнітного диполя Юпітера[99]. Крім екваторіальних, наявні й інші полярні сяйва (теж видимі на зображенні вище): червоне свічення атомів кисню вздовж лімбу Іо і зелене свічення атомів натрію на його нічній стороні[100].
Як один із супутників Галілея, Іо завжди був ідеальним об'єктом для наукової фантастики, ще з часів «Божевільного місяця» Стенлі Г. Вайнбаума (1935). Через його розмір, який вже тоді був оцінений, у першій половині 20-го століття висловлювалися припущення про можливість існування життя на його поверхні, як у журналі «Фантастичні пригоди» (Fantastic Adventures)[101][102].
Оскільки структура Іо стала більш відомою завдяки різним космічним дослідницьким місіям, місцевість, описана в науковій фантастиці, еволюціонувала. Наприклад, у романі Дена Сіммонса «Іліум» (2003) магнітнітний потік Іо використовується для гіперприскорення космічних кораблів по всій Сонячній системі, тоді як у романах Кіма Стенлі Робінсона «Сон Галілея» (2009) та «2312» (2012) Іо описується як вулканічний світ, де повсюди є лава[103][104].
У кінематографі Іо є основним місцем дії таких фільмів, як «Іо» (2019) Джонатана Гелперта та «За межами Землі...» (1981) Пітера Хаймса[105][106]. Також у 2010 році вийшов фільм «Рік першого контакту» (1984) - також режисера Пітера Хаймса і продовження фільму Стенлі Кубрика «2001: Космічна одіссея» (1968) - космічний корабель «Діскавері-1» обертається навколо точки Лагранжа між Юпітером та Іо[107].
Через свій характерний зовнішній вигляд Іо також з'являється на локаціях таких відеоігор, як Battlezone[en] (1998), Halo (2001), Warframe (2015) та Destiny 2 (2017)[108][109]. Уся дія гри POD: Planet of Death[en] (1997) відбувається на планеті під назвою «Іо», причому фантастичний сценарій гри відсилає до деяких реальних особливостей супутника, таких як його вулканічна активність і теоретично можливий потенціал видобутку корисних копалин[110].
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.