Златне буле су настале у Византији (грч. - закон са златним печатом), и биле су изузетно важно дипломатско средство. Званична царска идеологија се базирала на идеји да је византијски цар изабран од Бога да буде владар јединог легитимног царства на свету. Византинци су веома успешно убедили друге државе да прихвате ову тврдњу, и представљали су златне буле као акт царске милости а у суштини су их користили као споразуме без потребе да признају друге државе као равне. Такође су биле корисно средство које је царству пружало могућност да на тај начин спроводи чак и понижавајуће споразуме и уступке, а да се чини као да су ти уступци знак царске милости.
Током скоро 800 година издаване су једнострано, не обавезујући другу страну ни на шта. Међутим, почев од 12. века, Византинци су почели да уносе у буле обавезе друге стране са којима су преговарали.
Други европски монарси су прихватили златне буле по угледу на Византинце, али су их користили много умереније.
Златна була (1214) — издао ју је Фридрих II, цар Светог римског царства, којом је уступио све немачке територије северно од реке Елбе и Елде краљу Валдемару од Данске.
Златна була (1356) — вероватно најпознатија Златна була коју је издао Карло IV, цар Светог римског царства. Објављена је на скупштини (Дијети) у Нирнбергу и током више од сто година дефинисала је уставну структуру Светог римског царства.