Назив змај потиче од ријечи змија, као и од ријечи земља[1][2][3]. Осим наведеног, општесловенског назива за змаја, у локалним традицијама неки крајева се такође могу пронаћи и други називи, као што су:
У народним предањима се често могу наћи и лична имена за поједине змајеве (што је слично предањима везаним за виле), као на примјер: Младен (у приповјетци Стојша и Младен), Стојан (у околини Сврљига), итд. Често се змајевима придодају и разни атрибути: велики, вртоглави, глухи, горски, горући, злобни, крилати, кудрави, љути, морски, немили, огњени, отравити, паклени, пламени, плахи, попадливи, силни, срдити, страховити, страшни и црни[2].
Назив змај такође у неким крајевима може бити синоним за аждају, алу или ламју. Код хрватских приморских писаца називи змај огњени и змај паклени означавају синоним за ђавола[2]. Назив ватрени змај у народним предањима такође означава метеорите који се понекад могу видјети ноћу како прељећу преко неба[1].
ручно нацртани руски лубок који приказује ђавола како јаше на Чудо-јудуДобриња Никитич спашава принцезу Забава од Змаја Горинича (аутор Иван Билибин)Вавелски змај на муралу Силва Рерум у Краковузмај Зилант на застави града Казана
Описи змајева
У митологији и народним предањима постоје различити описа змаја који код Словена варирају, чак и у оквирима истог подручја. Према вјеровањима о изгледу и неким особинама, описе змаја можемо поделити у три групе:
на змајеве који се идентификују са метеоритима и огњеним птицама[1][2],
и на змајеве изједначене с великим змијоликим чудовиштима[1][2],
И поред тога што се могу разликовати три групе змајева, тешко их је досљедно издвојити, јер се у скоро сваком вјеровању налазе поједини елементи из друге и треће групе[2].
Заједничко за све описе змајева у предањима је то да нису у принципу зла бића и да имају способност да бљују ватру из уста.
Змајеви - метеорити
Змајеви који се идентификују са метеорити и огњеним птицама се углавном јављају ноћу, лете преко неба и свјетле, и при том се чује звиждање, хујање и понекад тресак[1]. Неки од описа овакви змајева присутни у предањима су:
У Херцеговини змај је описан као крилата змија која лети испод облака и исијава варнице[2];
У источној Србији и у вјеровању племена Паштровић змај је описан као велика птица са змијским репом која лети ноћу и из које избија свеглост[1][2].
Змајеви - змије
Змајеви који се изједначавају с змијама се углавном описују као велики, снажни, зли, чудовишни гмизавци[1]. Неки од описа овакви змајева присутни у предањима су:
У околини Пољица змај је описан као биће у виду велике прождрљиве змије са птичјим крилима[2];
У околини Далбоког дола (буг.) у Ловечкој области змај је описан као велика прождрљива змија[2];
У Гружи змај је описан као крилато биће са змијским репом, обложено крљуштима, с великим очима из којих сјевају варнице, а из уста му сукља модри пламен[2];
У околини Ђевђелије змај је описан као четвороножно биће с великим трбухом, малом главом и кожним крилима[2];
У појединим народним предањима Руса и Украјинаца змајеви се описују као вишеглави чудовишни гмизавци који бљују ватру. Они могу да имају од три до дванаест глава[4];
У Саратовској области змај је описан као велика змија са људском главом, зеленим зубима и влажном, крљуштавом кожом златне боје[2];
У околини Јелхова змај је описан као блиставо бјела змија са људским очима[2];
У околини Ноћаја змај је описан као биће у виду велике прождрљиве змије која је живјела у једној пећини на планини Церу[1].
Змајеви - људи
Такође змај у појединим предањима може изгледати и као снажан млад мушкарац, који се од других људи разликује по томе што има: крилца испод паздуха, велику главу и очи (према вјеровању из западне Бугарске и источне Србије), једну ноздрву (према вјеровању у Ловечкој области), или длакаво тјело и главу (према вјеровању код подравски Хрвати у Мађарској)[1][2].
Начин на који настаје змај
Према томе како настаје змај, у митологији и народним предањима начине његовог настанка можемо подјелити у двије групе:
и на змајеве који се рађају као људска дјеца[1][2].
Неки од описа змајеве који настају од животиња су:
У околини Пољица се сматрало да кад змија наврши стотину година, добија птичја крила и постаје змај[2];
У Конавлима се сматрало да кад змија наврши девет година постаје змај[2];
У Ловечкој области се сматрало да кад смук наврши четрдесет година постаје змај[2][5][6][7];
У Македонији се сматрало да кад смук наврши четрдесет година, а за то га вријеме ни један човјек не види, добија крила и постаје змај[2];
У Украјини се сматрало да кад је змија проживјела седам до тридесет година свог живота, а за то вријеме није видјела свјетлост нити чула ики глас, постаје змај[2][8];
У Бјелорусији се сматрало да кад змија наврши стотину година, а за то вријеме није видјела свјетлост нити чула ики глас, постаје змај[8];
У селима дуж Велике Мораве и у околини Бољевца се сматрало да кад шаран наврши тридесет три, четрдесет, педесет или стотину година добија крила и ноге, излази из воде и постаје змај[2];
Код подравски Хрвати у Мађарској се сматрало да од старог сома настаје змај са крилима и кријестом пјетла[2];
У веома заступљеним веровањима источне Србије и Подунавља, веровало се да змај постаје од шарана, који по пуњењу одређених година излази из Дунава и лети у планину[9];
Такође, по неким вјеровањима код Хрвата, Словенаца и код Руса у Вологодској области, змај се може излећи из јајета које је снијео пјетао, и тада постаје послушни слуга који свом домаћину доноси богатство (слично цикавцу и домаћем услужном духу)[2].
Змаја у људском облику рађа жена која живи с мужем или са змајем.
Змај Горинич (рус., укр.) је змај из руски и украјински народни предања. У предањима се описује као змај који може да има три до дванаест глава и бљује ватру[4]. У предањима се спомиње да је овог змаја убијо Добриња Никитич[4].
Зилант
Главни чланак: Зилант
Зилант (рус.) је змај из татарски народни предања, присутан и у предањима Руса. У предањима се описује као змај који има: главу, врат и реп змије, тјело и ноге кокошке, црвена птичија крила, псеће уши, оштре зубе и тамносиво перје и крљушти по тјелу. Овај змај је симбол града Казана од 1730. године.
Чудо-јудо
Главни чланак: Чудо-јудо
Чудо-јудо (рус.) је митолошко биће из руски народни предања, који живи у води[10]. У неким предањима ово митолошко биће се у описује као змај, који понекад може да има више глава[11]. Упредањима се такође спомиње да је Чудо-јудо брат Кошћеја Бесмртног, као и то да је потомак Бабе Јаге[12].
Вавелски змај (пољ.) је змај из пољски народни предања. Овај змај је према предањима боравио у пећини у подножју Вавелског брда, које се налази на обали ријеке Висле у Кракову. По неким предањима змај је ту живио прије оснивања града, када су то подручје насељавали фармери. У предањима се спомиње да су овог змаја убили браћа Лех и Кракус II, синови краља Кракуса[13].
У предањима Јужних Словена
Змијски цар
Главни чланак: Змијски цар
Змијски цар је биће из српски народни предања. У предањима се описује као змија која је, након што је навршила стотину година, постала змај. Он је отац и господар свих змија, и има моћ да подари људима моћ немуштог језика[1][2].
Позој је тип змајева из народни предања присутан код Хрвата (у Загорју, Пригорју и Међимурју)[16][17] и код Словенаца[18]. Ови змајеви бораве у јамама и мочварама гдје вребају људе и стоку. Такође, за неке позоје се спомиње да живе у јазбинама, у земљи испод брда или градова, и да они изазивају природне непогоде[19]. Неки од познати позоја из предања су:
Видовски позој - Према предањима овај позој борави у Чичанској јами и у мочварама у близини Доњег Видовеца. Једина особа која може ослобосити овог позоја из његове подземне јазбине је лик из предања Дијак Грабанцијаш[20];
Загребачки позој - Према предањима овај позој борави у јазбини испод града Загреба. Овај позој је према народном вјеровању главни кривац за потресе који се дешавају у Загребу и ближој околици[17][19];
Зелени позој из Чаковца - Према предањима овај позој борави у јазбини испод земље, и глава овог позоја се налази испод Старог града Чаковца а реп испод цркве св. Николе, и обрнуто. Узнемиравање овог позоја је опасно јер он може да изазове потресе и временске непогоде. Једина особа која може ослободити овог позоја из његове подземне јазбине је лик из предања Дијак Грабанцијаш[20][21];
Позој из Доње Дубраве - Према предањима овај позој борави у Вражјој јами, у близини ријеке Муре[20];
Штриговски позој - Према предањима овај позој борави у јазбини испод земље, и глава овог позоја се налази испод цркве св. Јеронима а реп у низини, испод цркве св. Марије Магдалене. Узнемиравање овог позоја је опасно, и према предањима он сваког прољећа изазива поплаве[20].
Некада је Стара планина била змајевска планина, јер је на њој постојала пећина у којој су се гнездили змајеви (или „змејеви“, како их је у овом крају називају). Змејеви су умели на планини да залуде чобанице и у облику зрака постану њихови љубавници, а из таквих односа рађала су се и деца. Старе жене су проклињале змејеве и њихове потомке, али су за девојке имале неку врсту разумевања, пошто је змеја било немогуће зауставити, јер је могао да спали све препреке. А што се девојака тиче, оне су радо прихватале змеја за љубавнике и нису се кајале, јер су на планини тешко налазиле мужеве, а нису желеле да предуго чекају на удају. Сељаци су желели да поубијају змејеве и њихове потомке те су се једном приликом окупили и наоружани секирама кренули ка пећини змејева. Тиме су разљутили змејеве који су изазвали велики пожар на планини и при чему је изгорела сва имовина сељака.[22]
Змеј од Буџака
Змејеви љубавници су увек налазили начин да дођу до изабране девојке. Ни закључавање кућа у томе није могло спречити јер су налазили начин, спуштали се кроз оџак и кроз угашено огњиште улазили ноћу у куће. Девојке су увече имале спремну чисту белу кошуљу за своје љубавнике змејеве који су се у то пресвлачили после провлачења кроз чађави оџак. Такође су девојке на кревет навлачиле белу пресвлаку и облачиле су белу одећу, како би се што више допале змеју и како би му што боље угодиле. У једној кући су, по понашању девојке и звуцима из димњака, забринути укућани приметили шта се дешава и одлучили да доскоче змеју тако што су ноћу на огњишту оставили котао пун кипуће воде. Силазећи кроз димњак змеј је упао у котао, доживео ужасан бол, нестао и више се у тој кући није појављивао. Страшан душеван бол због овог догађаја претрпела је и девојка. Срећа укућана била је кратког века јер су почеле да их сналазе бројне и много озбиљније невоље од невоље са змејем. Последице је претпрео и читав крај у којем је породица живела (тј. предео Буџака), јер су их задесиле велике несреће. Наиме после нестанка змеја појавиле су се Але доносећи олујне непогоде са градом који је све уништавао и наступила је свеопшта беда.[23]
Змеј од Трговишког Тимока
Змејеви са Старе планине су у потрази за девојкама силазили са планине све даље и даље, те су тако доспевали и до Књажевца. Били су вешти љубавнице и могли су да се претворе у зрак или у лепог момка, тако да су обични људи, поготово старији, могли само да им на томе завиде. У граду је змеј имао обичај да се појављује пред кућом одабране девојке на дан њене просидбе или свадбе и по дану, пре подне, куца на врата. Ако би врата отворио било ко други осим девојке, пред вратима би угледао мноштво гостију и ништа друго што би било необично. Међутим ако би девојка отворила врата она би пред њима видела змеја који би уплашио и отерао и госте и укућане, а девојка би му се радо предавала, а понекад и одлазила од куће са њим. Људи су покушавали да се од оваквих дешавања одбране постављањем стражара испред девојчине куће на дан просидбе или свадбе и забранама девојци да лично отвара врата, али све је било безуспешно. Девојка није могла да буде сачувана и све се обично завршавало растурањем просидбе или свадбе. Тако је змеј људима загорчавао живот и кварио весеља.
Древне приче и легенде вековима се у источној Србији преносе са колена на колено, и својеврстан су „заштитни су знак“ овог дела Србије. Веома стара усмена предања сачувана у овим крајевима Србије представљају вредан део нематеријалног културног наслеђа.
Шпиро Кулишић, Петар Ж. Петровић, Никола Пантелић (1970). „Змај”. Српски митолошки речник. Београд: Нолит. стр.152.CS1 одржавање: Вишеструка имена: списак аутора (веза)
Ljiljana Marks (1990). Legends about the Grabancijaš Dijak in the 19th Century and in Contemporary Writings. Acta Ethnographica Hungarica. стр.319—336.
Andrzej Szyjewski (2004). Religia Słowian. Kraków: Wydawnictwo WAM. ISBN978-83-7318-205-9.
Racho Slaveykov (2005). Български народни обичаи и вярвания. Sirius.
Jerzy Strzelczyk (2007). Mity, podania i wierzenia dawnych Słowian. Poznań: Rebis. ISBN978-83-7301-973-7.
Suzana Marjanić (2010). Dragon and Hero, or How to Kill a Dragon – on the Example of the Legends of Međimurje about the Grabancijaš and the Dragon. Studia mythologica Slavica.
Adrian Rokosz (2012). Smoki, żmije i inne bestyje w: Gniazdo. Rodzima wiara i kultura. Warszawa. ISBN 2081-9072.
Monika Kropej (2012). Some Social Aspects of Bulgarian Folksongs.
Racho Slaveykov (2014). Bulgarian Folk Traditions and Beliefs. BookBaby. ISBN9789548898508.