zbor krščanskih škofov v Niceji leta 325 From Wikipedia, the free encyclopedia
Prvi nicejski koncil je leta 325 sklical rimski cesar Konstantin I. v mestecu Niceja (tudi Nikeja; danes İznik, Turčija) pri Konstantinoplu (danes Carigrad), da bi tako pomiril spor, ki se je vnel, ko je začelo arijanstvo učiti v nasprotju s tradicionalnim naukom v zvezi s Kristusovo božansko naravo. Koncil se je končal z obsodbo arijanstva in oblikovanjem Nicejske veroizpovedi.
Prvi Nicejski koncil | |
---|---|
Datum | 20. maj - 25. julij - 325 |
Priznavajo | rimskokatoliška Cerkev pravoslavne Cerkve anglikanska skupnost Luteranci Starovzhodne Cerkve Vzhodna asirska Cerkev koptska Cerkev starokatoličani |
Prejšnji koncil | Jeruzalemski apostolski koncil |
Naslednji koncil | Prvi carigrajski koncil |
Sklical | cesar Konstantin I. Veliki |
Predsedujoči | Silvester I. (prek svojih legatov Osija ter Aleksandra) |
Prisotnost | Skupaj približno 2000 članov (od tega domnevno 318 škofov) |
Teme razgovorov | Kristologija: Kristus je Bog in ne le človek – nasproti arijanstvu; krst heretikov, prepoved kastracije, poslednje maziljenje naj se podeli vsem umirajočim, ki ga prosijo |
Dokumenti in izjave | veroizpoved, 20 kanonov, 1 sinodalno pismo |
Seznam ekumenskih koncilov |
Koncilski sklepi (kanoni) predstavljajo prve dogmatične odločitve [1] celotne krščanske Cerkve in so imeli večjo veljavo od dotedanjih odločb posameznih škofov ali krajevnih škofijskih sinod že samo zaradi tega, ker jih je podpisalo preko 300 škofov iz vseh delov cesarstva, kjer je bilo krščanstvo razširjeno. Zaradi cesarjeve oblasti, ki je koncil sklical, so postali sklepi zavezujoči za vso Cerkev v cesarstvu.
V cerkveni zgodovini štejemo Nicejski koncil za prvi ekumenski koncil in za eno pomembnejših prelomnic cerkvene zgodovine, tako da delimo čas zgodnjega krščanstva na obdobje prednicejske in ponicejske teologije. Cerkvenozgodovinski pomen koncila pa se je pokazal šele v teku četrtega stoletja, potem ko so po Konstantinovi smrti leta 337 postavili pod vprašaj številne koncilske sklepe, preden so jih leta 381 na carigrajskem koncilu dokončno potrdili.
Pravoslavna cerkev obhaja spomin na Prvi nicejski koncil vsako leto na šesto nedeljo po veliki noči.
Na samem koncilu zapisnika niso pisali, čeprav so se kasneje pojavili nekateri domnevni protokoli. A ne glede na to, obstajajo iz tistega časa poročila in dokumenti, tako da je rekonstrukcija dogajanj na koncilu danes zgodovinsko nevprašljiva:
Rimski cesar Konstantin I. je po letu 313 (Tolerančni edikt) krščanstvo obravnaval privilegirano, ker si je od njega verjetno obetal stabilizacijo pravkar ponovno združenega Rimskega imperija, a je to združujočo funkcijo oviral ravno arijanski spor; grozil pa je tudi cerkveni razkol. Ker Cerkev sama tega problema ni mogla rešiti, jo je cesar priganjal k njegovi ureditvi. V času koncila je tudi sam aktivno posredoval s kompromisnimi rešitvami. S Konstantinovega vidika je bila zagotovitev verskega miru ena od cesarskih dolžnosti s političnimi posledicami.
Že pred nicejskim koncilom je več škofov skušalo na krajevni ravni urediti vprašanje arijanstva, ki je v krščanske skupnosti vnašalo zmedo na področju nauka. Aleksandrijski škof Aleksander je leta 319 sklical zbor egiptovskih škofov in Arija obsodil krivoverstva ter ga izobčil in dal izgnati iz mesta. Poleg njega so iz cerkvene skupnosti izključili več duhovnikov in devic ter škofa Sekunda iz Ptolemaide in škofa Teonasa iz Marmarike.
Pol leta pred začetkom Nicejskega koncila se je pod vodstvom škofa Osija iz Kordobe v Antiohiji zbralo 59 škofov iz Palestine, Arabskega polotoka, Fenicije in Kapadokije. Povod za sklic sinode je bila izvolitev novega antiohijskega škofa, hkrati pa tudi zavzetje stališča do Arijevega nauka. Sinoda je zavzela jasno stališče nasprotovanja arijanizmu in celo napisala veroizpoved, ki pa nima nobenih literarnih stičnih točk z nicejsko veroizpovedjo. Trije škofje, med njimi Evzebij iz Cezareje, so se upirali podpisu te veroizpovedi in bili zato začasno izobčeni, z možnostjo spremembe svojega stališča pred »veliko in sveto sinodo« v Ankiri.
Za kraj koncila so sprva določili Ankiro v Galaciji, vendar so ga, verjetno na cesarjev ukaz, prestavili v Nikejo (današnji İznik), ki je bila bližja cesarski prestolnici Nikomediji (od nje je oddaljena 30 km) ter lažje dostopna tako po kopnem kot po morju.
Otvoritveno zasedanje je bilo 20. ali 25. maja 325, koncil pa se je zaključil konec julija istega leta z banketom, s katerim so počastili 20. obletnico Konstantinove zasedbe prestola.
Cesar Konstantin je s pismom pozval k udeležbi vseh 1800 škofov takratne krščanske Cerkve (približno 1000 v grškogovorečem in 800 v latinskogovorečem delu) in prevzel potne in bivalne stroške za približno 300 škofov, ki so povabilo sprejeli.
Ker je smel vsak škof s seboj pripeljati 2 pezbiterja in tri diakone, lahko upravičeno sklepamo, da se je koncila udeležilo okoli 2000 ljudi. Večina vzhodnocesarskih provinc je bila dobro zastopana, iz latinskega dela cerkve pa jih je prišlo le sedem: Osij iz Kordobe, Nikazij iz Dijona, Cecilijan iz Kartagine, Domnus iz Strida, Marko iz Kalabrije ter prezbiterja Vid in Vincencij kot odposlanca ostarelega rimskega škofa Silvestra I.
Med škofi so bili nekateri, na primer Pafnucij iz Teb, Potamon iz Herakleje in Pavel iz Neocezareje, še vedno vidno prizadeti zaradi komaj 15 let starega dioklecijanovega preganjanja kristjanov. Zanimivo je tudi to, da sta se koncila udeležila Jakob iz Nisibisa, ki je bil priseljenec ter Spiridon s Cipra, ki je kljub škofovski službi živel kot navaden pastir. Prisotni pa so bili tudi škof Nikolaj iz Mire, perzijski škof Janez in neki gotski škof Teofil.
Po cesarskem ukazu se je koncila udeležil tudi aleksandrijski prezbiter Arij.
Pri cesarju sta najverjetneje imela največji vpliv Osij iz Kordobe in Evzebij iz Cezareje.
Udeleženci so imeli glede ključnega vprašanja tri bistvena stališča:
Na začetku so pred cesarjem številni škofje spregovorili o zasebnih sporih, ta pa je dal brez razprave njihove dokumente zažgati in jih pozval k spravi in harmoniji.
Zatem so arijanci predlagali veroizpoved, ki pa je po pričevanju Eustatija med Tumulti naletela na močno nasprotovanje in so jo slednji pred ostalimi udeleženci raztrgali, nakar je 16 od 18 podpisnikov zamenjalo stran.
Arij je stal na stališču povsem monoteistične teologije, ki ne sme dopuščati spremembe nauka o enosti in edinosti Boga. Zato je logično osebi Jezusa odrekal božanskost in mu dodelil zgolj vlogo najplemenitejšega v stvarstvu. Pri svoji filozofski argumentaciji je izhajal iz premis platonizma in neoplatonizma.
Argumentirali so s pojmom homo-ousios, enakega bistva (enakost bitja). Homousijanci so trdili, da arijanizem ne nadomešča krščanske vere z monoteizmom, temveč s politeizmom, kajti Bog in Jezus Kristus sta za arijance povsem različni bitji, ki se ju časti. Ob tem bi postala nesmiselna tudi liturgična tradicija kot krst v imenu Očeta in Sina in Svetega Duha ali pa molitve k Jezusu Kristusu. Morda najpomembnejši protiargument pa je bil, da pri arijanizmu ni bil možen krščanski koncept odrešitve v Kristusu, kajti le resnično božji posrednik je lahko udejanjil združitev stvaritve z Bogom - nekdo, ki je posledica stvaritve, tega ne more narediti.
Evzebij, ki je pri sebi sprejel Arija po izgonu iz Aleksandrije, je zatem predlagal staro palestinsko veroizpoved, ki v splošnih svetopisemskih izrazih potrjuje božanskost Kristusa. Sledeč novejšim spoznanjem na osnovi koncila v Antiohiji pa to ni mogel biti predlog veroizpovedi, ki bi ga naj zbor sprejel, temveč je s tem zgolj opravičeval svojo pravovernost pred koncilom zaradi izobčenja (česar pa iz razumljivih razlogov v nekem pismu svoji skupnosti posebej ne poudarja). Nekateri pa zastopajo tudi možnost, da bi lahko pri tej veroizpovedi šlo za konkreten predlog zboru. Evzebij namreč piše, da se je njegov predlog zdel cesarju dober.
Ker so po eni strani arijanci za vsak svetopisemski izraz, ki ga je predlagala trinitarska stran, našli sebi prilagojeno interpretacijo, po drugi strani pa trinitarijci niso bili pripravljeni sprejeti dvoumne veroizpovedi, ki bi to vprašanje tudi v bodoče puščala odprto, je cesar izrecno glasoval za izraz enega bistva (grško ὁμooυσιoς homoousios, latinsko consubstantialis (enake substance)), ki ga je Arij zavračal, in ukazal ustrezno prilagoditev veroizpovedi. Evzebij piše, da je cesar osebno ta izraz razlagal tako, da bi lahko bil široko sprejet: »Rekel je, da ὁμooυσιoς ne smemo razumeti kot telesno povezanost, kajti nematerialna, duhovna in netelesna narava ne more biti podvržena telesni povezavi. Te stvari da je potrebno razumeti kot duhoven in neizgovorljiv pojem.«
Ker obstajajo podobne vzhodne veroizpovedi, ne moremo dokončno reči, katera je bila osnova za novo izdelano izpoved. Skupina, pod vodstvom Osiusa iz Córdobe, ki je predelavo izvedla, se ni zadovoljila z vstavkom ene besedne zveze, temveč je vstavila skoraj vse izraze, proti katerim so se arijanci v zadnjih letih borili. Med njih sodijo besedne zveze kot »ustvarjen iz bistva (bitja) Očeta«, »rojen, ne ustvarjen« in »enega bistva z Očetom«. Koncil je poudaril, da je Sin ena od oseb troedinosti in da ni del stvaritve. Ob tem je bila v dopolnilu izrecno obsojena arijanska herezija.
Vsi škofje so podpisali Nicejsko veroizpoved, kot jo je predlagal Osius. Najprej jo je podpisal Osius sam, zatem rimska prezbiterja v imenu njunega škofa. Tudi Evzebij iz Cezareje je podpisal po enem dnevu razmisleka in svoj podpis zagovarjal v pismu svoji škofiji. Evzebij iz Nikomedije in Teognis iz Niceje sta tudi podpisla veroizpoved, a brez dopolnila, ki obsoja arijance, zaradi česar sta bila razrešena in za določen čas izgnana, dokler se na koncu nista pridružila zagovornikom koncilskih sklepov.
Le dva egipčanska škofa, Teonas in Sukundus, sta se dosledno upirala podpisu in sta bila z Arijem pregnana v Ilirijo. Arijeve knjige so bile zažgane, za posedovanje njegovih spisov je bila zagrožena smrtna kazen, njegovi somišljeniki pa označeni za sovražnike krščanstva. Tukaj je šlo za prvi primer v zgodovini, kjer odklonilen nauk ni predstavljal zgolj prestopka proti Cerkvi, temveč tudi prestopek proti državi.
Ob glavni temi koncilskega posveta, tj. arijanizmu, je koncil odločal tudi o drugih vprašanjih, o katerih so razpravljali v takratni Cerkvi. Ti sklepi so zapisani v posameznih koncilskih kanonih:
Dobesedni zapis kanona o datumu velike noči ni ohranjen, a lahko sklep rekonstruiramo iz različnih ohranjenih oznak avtorjev četrtega stoletja. Sodeč po tem, je bilo sklenjeno sledeče:
Aleksandrijski škof je bil izbran zato, ker je aleksandrijska znanost veljala za najboljšo na področju matematično-astronomskih izračunov. Papež bi naj iz različnih medsebojno nasprotujočih si izračunov izbral enega ali pa prišel do sklepa o datumu na osnovi pogajanj.
Navkljub koncilskemu sklepu je krščanstvo ostalo zaradi arijanskega spora razdeljeno in vrsta podpisnikov je svoj podpis kasneje preklicala. Tako je na primer zapisal arijanec Evzebij iz Nikomedije v pismu cesarju: "Grešno smo ravnali, visokost, ko smo iz strahu pred vami pritrdili bogoskrunstvu."
Konstantin se je zavedal znakov skorajšnjega konca Rimskega cesarstva. Z vsemi sredstvi je poskušal utrditi stabilnost in enotnost imperija. Dinamično naraščajoča krščanska Cerkev se je ponujala kot združevalni element, ki ga je cesar uporabil.
Konstantin se je dal krstiti šele na smrtni postelji. Njegova mati je bila kristjanka, medtem ko je sam menda veroval v sončnega boga Sola. Od svoje matere je slišal o »Kristosu«. Legenda pravi (po nekaterih), da naj bi pred bojem proti Maksentiju, med molitvijo k bogu Solu, ob pogledu na sonce videl »baklo«, ki jo je povezal s »Kristosom«. Po presenetljivi zmagi je to povedal papežu in tako združil državo in Cerkev. Krščanskega Boga je zamenjal s svojim bogom sonca. Iz njegovega obnašanja v letih po koncilu, kjer je občasmo podpiral trinitarijce in zatem spet arijance, odvisno od tega, kaj mu je najbolj ustrezalo za dosego miru, lahko sklepamo, da sam dogmatsko ni bil podkovan, ter ni trdno stal ne na eni, ne na drugi strani.
Dokazano je, da se je cesar v prvi vrsti zavzemal za mir in enotnost Cerkve in s tem celotnega cesarstva. V nekem pismu je zapisal: »Moj cilj je bil, združiti različna prepričanja med vsemi nacijami, ki verujejo v Boga in drugič, ponovno vzpostaviti normalen pogovor v svetovnem sistemu.« Slednjega cilja cesar ni dosegel ne na koncilu in tudi ne v pokoncilskem obdobju.
Proti cesarskemu vplivu na nicejski koncil govorijo naslednji argumenti:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.