From Wikipedia, the free encyclopedia
În lingvistică, un verb modal este un verb care exprimă prin conținutul său lexical (originar sau dobândit prin context) una din ideile de modalitate. Un astfel de verb este folosit pe lângă altul, pentru a indica cum vede vorbitorul acțiunea exprimată de al doilea verb: posibilă sau imposibilă, necesară sau nenecesară, certă sau incertă, probabilă sau improbabilă, obligatorie sau neobligatorie, dorită sau nedorită, permisă sau nepermisă, ca o consecință logică, ca rezultatul unei decizii etc.[1]. Pe de o parte, o anumită modalitate poate fi exprimată de mai multe verbe, iar pe de altă parte, unul și același verb poate exprima mai multe modalități (vezi mai jos exemplele în propoziții).
Nu există unitate de vederi printre lingviști despre măsura în care este gramaticală sau lexicală exprimarea modalității prin verbul modal, din cauză că verbele poartă în grade diferite sensuri lexicale și sensuri gramaticale[2].
Există verbe care au numai sens modal și se folosesc numai asociate cu alt verb. Sunt și verbe al căror sens noțional (lexical) este modal și atunci când nu sunt asociate cu alt verb. În fine, mai sunt și verbe al căror sens de bază nu este modal, dar asociate cu alt verb au un asemenea sens. Verbele din prima categorie sunt de obicei numite auxiliare de modalitate. Lingviștii care văd, după mai multe criterii, gramaticalitate într-unul sau altul dintre verbele din a doua și a treia categorie, le consideră verbe modale sau verbe auxiliare modale.
În gramatici ale limbii române se întâlnesc ca verbe modale a avea, a da, a fi, a putea, a sta, a trebui, a veni, a vrea[3], se cade, se cuvine, se pare etc.[4]. Printre acestea sunt unele care pot fi folosite și de sine stătător, cu sens lexical plin, și ca verbe modale: Îi trebuiau bani să-și cumpere cărți […] – folosire cu sens plin, „a avea nevoie” vs. Un orfan trebuie să-și facă acolo repede o carieră […] – folosire ca verb modal de exprimare a necesității[5].
Verbul asociat cu cele mai multe verbe modale este la modul conjunctiv, dar cu unele este la infinitiv, participiu sau supin, existând și cazuri de sinonimie sintactică.
După unii lingviști, verbele modale formează singure predicatul verbal al propoziției, atunci când se află la un mod personal[4], dar după alții alcătuiesc împreună cu verbul care le urmează un predicat verbal compus[6].
Exemple[3]:
În gramatici ale limbii engleze, verbele considerate modale se asociază numai cu verbe la infinitiv. Din cauza gradului lor de gramaticalizare diferit, nu există unitate totală în lingvistica acestei limbi despre care verbe sunt propriu-zis modale sau auxiliare de modalitate. Unii consideră astfel nouă verbe. Acestea se deosebesc morfologic de verbele obișnuite prin trăsături precum desinența zero la toate persoanele, negarea cu not sau n't și infinitivul fără particula to al verbului cu care se asociază[7]. Alții mai adaugă la acestea trei verbe, care nu îndeplinesc toate aceste criterii[8]. În afară de acestea se mai iau în seamă verbe și expresii verbale cu sens modal care se asociază și ele cu verbe la infinitiv, dar se folosesc și de sine stătător. Exemple (în acestea, verbul modal exprimă modalitatea indicată în paranteză, dar poate exprima și alte modalități)[9]:
În lingvistica limbii franceze s-a constatat că există verbe al căror sens lexical este modal și funcționează și de sine stătător. Acestea nu sunt considerate verbe modale nici atunci când, cu acest sens, sunt asociate cu alt verb, fiind regentul acestuia. Astfel sunt Je crois que… „Cred că…”, Je crains que… „Mă tem că…”, Je me réjouis de ce que… „Mă bucur că…”[10].
În general sunt considerate verbe modale acelea care, asociate cu un alt verb la infinitiv, au un sens mai mult sau mai puțin diferit de cel lexical de bază, și sunt numite semiauxiliare. Cu cele mai multe, infinitivul se leagă direct, iar cu unele prin prepozițiile de sau à. Exemple[11]:
După unii există, deși mai rare, și verbe modale care se asociază cu verb la subjonctiv. În această situație, și sensul acestora diferă de cel lexical de bază. Exemple[12]:
În lingvistica acestor limbi (bosniaca, croata, muntenegreana și sârba, pe scurt BCMS), se întâlnește ideea că verbul modal, care nu este numit auxiliar, este un verb care nu exprimă o acțiune concretă, ci servește la modificarea altei acțiuni[13]. Stabilește de fapt o relație modală (volitivă, optativă, incitativă etc.) între acțiunea verbului cu sens lexical plin cu care se asociază și subiect, respectiv între acțiunea verbului cu sens plin și vorbitor.
Din punct de vedere sintactic, complementul verbului modal este un verb la infinitiv sau o subordonată introdusă prin conjuncția da, cu predicatul la indicativ prezent, care corespunde în acest caz conjunctivului prezent din română. Deseori există sinonimie sintactică între cele două construcții.
Verbul modal prezintă două restricții: nu poate avea complement parte de vorbire nominală (substantiv, pronume) și, în caz de asociere cu subordonată, predicatul acesteia nu poate fi la altă formă decât indicativul prezent.
În unele descrieri se deosebesc verbe modale în sens restrâns, cu ajutorul cărora se marchează o relație cu o acțiune, și verbe modale în sens larg, care pot exprima un sentiment, o percepție, un act volitiv etc. Printre acestea sunt și verbe care au și sens nemodal și/sau pot avea și complement parte de vorbire nominală.
Exemple (cu semnul / între sinonime):
În limba maghiară sunt considerate modale numai verbe care au sens modal și cel puțin formal sunt regente ale unor verbe la infinitiv. Asemenea verbe sunt akar „a vrea”, kell „a trebui”, lehet „a putea”, tud „a putea, a se pricepe”, szeret „a-i plăcea”, szándékozik „a intenționa” etc.
Există controverse printre lingviști dacă acestea sunt verbe auxiliare sau nu. Unii nu-l consideră pe niciunul auxiliar, cu argumentul că verbul asociat cu ele este analizabil sintactic. Alții le consideră pe toate verbe auxiliare[15]. Există și opinia că în maghiară este un singur verb auxiliar de modalitate, talál, considerat astfel deoarece, asociat cu un infinitiv are numai sens modal, complet diferit de sensul său de bază, „a găsi”, iar restul celor care exprimă modalități sunt cvasiauxiliare, cu argumentul că sensul lor gramatical este dominant, dar mai au și un oarecare sens noțional (lexical), situându-se astfel între categoria verbelor auxiliare și cea a verbelor cu sens lexical plin[2].
Din punct de vedere morfologic, sintagma verb modal + infinitiv nu este considerată o formă verbală compusă, dar în sintaxa propoziției este luată în general ca predicat compus[16]. Exemple[2]:
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.