From Wikipedia, the free encyclopedia
În gramatica tradițională, participiul este o formă derivată din rădăcina verbului, existentă în mai multe limbi, care are trăsături atât verbale, cât și adjectivale. Numele său provine tocmai de la faptul că „participă” la cele două domenii[1]. În unele gramatici este considerat mod, în altele formă nominală a verbului. În general este considerat nepersonal și nepredicativ. În gramatica altor limbi se iau în seamă una, două sau trei forme ale participiului.
În gramaticile limbii române se ia în seamă o singură formă de participiu, cu valoare de trecut, definit ca formă nominală a verbului[2] sau ca mod nepersonal și nepredicativ, care exprimă o acțiune suferită sau îndeplinită de un obiect[3], o acțiune concepută ca o expresie a stării obiectului, ca o însușire statică a acestuia[4].
Participiul românesc provine din forma de participiu pasiv perfect din limba latină: cantatus, -a, -i, -æ > cântat, -tă, -ți, -te. Din punct de vedere formal, este marcat de sufixul -t (la majoritatea verbelor) sau -s (la cele mai multe verbe cu perfectul simplu în -se-): zis, -să, -și, -se. Cu valoare adjectivală, participiul are forme de gen, număr și caz ca adjectivele variabile de tipul bun, precum și grade de comparație: La bunici era mai iubită decât acasă, El a fost cel mai lovit[5].
Participiul are valoare verbală sau adjectivală în diferite grade, în funcție de rolul său:
Din punctul de vedere al diatezelor, participiul folosit autonom poate avea:
Valoarea temporală a participiului este totdeauna de trecut, acțiunea pe care o exprimă fiind prezentată ca terminată, cu efecte care persistă sau nu în momentul vorbirii.
Complinirile și funcțiile sintactice ale participiului țin atât de natura sa verbală, cât și de cea adjectivală[6].
Participiul poate avea următoarele compliniri:
Participiul poate exprima părți de propoziție care țin de natura sa adjectivală, adică poate fi:
În gramaticile limbii franceze se iau în seamă un participiu prezent și unul trecut[7].
Participiul prezent provine din gerunziul latinesc, aceeași formă care este la originea formei numite gerunziu în gramaticile românești: cantandum > chantant. La verbele regulate la acest mod, se formează din rădăcina formei de indicativ prezent, persoana I plural (aceeași ca a indicativului imperfect), cu sufixul -ant. În una din clasele de conjugare, numită a doua, înaintea sufixului de participiu prezent există sufixul -iss-:
Infinitiv | Indicativ prezent | Participiu prezent |
---|---|---|
regarder „a privi” | nous regardons | regardant |
agir „a acționa” | nous agissons | agissant |
faire | nous faisons | faisant |
În limba vorbită, forma de participiu prezent este folosită mai mult ca adjectiv calificativ, acordându-se în gen și număr[8]:
De multe ori, participiul prezent este substantivat, desemnând persoane: commerçant, commerçante „comerciant, comerciantă”, passant, passante „trecător, trecătoare”.
Participiul prezent are valoare verbală în limba scrisă. Poate avea același subiect ca verbul căruia i se subordonează, și în acest caz există construcții participiale echivalente cu două tipuri de propoziții subordonate:
Există și construcții în care participiul prezent are propriul său subiect, fiind atunci echivalent cu gerunziul românesc: La neige n’arrêtant pas de tomber, la circulation était très difficile „Zăpada neîncetând să cadă, circulația era foarte dificilă”. În acest caz este considerat predicatul unei așa-numite propoziții participiale.
Participiul prezent participă la formarea altei forme considerate mod, numit gérondif, care nu poate avea subiect propriu, fiind echivalent cu gerunziul românesc fără subiect propriu. Diferă formal de participiul prezent numai prin cuvântul en care îl precede: Elle aime travailler en écoutant de la musique „(Ei) îi place să lucreze ascultând muzică”.
Participiul trecut francez are aceeași origine ca participiul românesc. Se formează de regulă de la rădăcina perfectului simplu, cu sufixe diferite în funcție de clasa de conjugare[9]:
Infinitiv | Perfect simplu | Participiu trecut | |
---|---|---|---|
Conjugarea I | chanter „a cânta” | je chantai | chanté |
Conjugarea a II-a | noircir „a înnegri” | je noircis | noirci |
Conjugarea a III-a | suivre „a urma” | je suivis | suivi |
attendre „a aștepta” | j’attendis | attendu | |
prendre „a lua” | je pris | pris | |
dire „a zice” | je dis | dit |
Și participiul trecut este mult folosit ca adjectiv calificativ: une porte ouverte „o ușă deschisă”.
Ca în română, cu valoare verbală, participiul trecut este folosit în primul rând drept component al formelor temporale compuse: elle a parlé „(ea) a vorbit”, il est sorti „(el) a ieșit”, il s’était trompé „(el) se înșelase”, avoir choisi „a fi ales” (infinitiv trecut), elle a été invitée „a fost invitată”.
Există și o formă compusă a participiului, din participiul prezent al verbului auxiliar avoir „a avea” sau être „a fi”, și participiul trecut al verbului cu sens lexical deplin. Exprimă o acțiune anterioară față de cea a verbului regent:
În gramaticile limbilor sârbă și croată sunt tratate formele de participiu activ și de participiu pasiv[10], definite ca forme verbale nepersonale, ambele cu valoare temporală de trecut.
Participiul activ se formează în mod regulat de la rădăcina infinitivului. De regulă, dacă acesta se termină în vocală, i se adaugă sufixul -l-, iar dacă se termină în consoană, sufixul are varianta -al-. Consoana l suferă o schimbare fonetică la masculin singular, sufixul devenind -o, respectiv -ao. Participiul activ se acordă în gen și număr, desinența de masculin singular fiind nulă[11]. Exemple[12]:
Infinitiv | Participiu activ | |||||
---|---|---|---|---|---|---|
Masc. sg. | Fem. sg. | Neutru sg. | Masc. pl. | Fem pl. | Neutru pl. | |
kupiti „a cumpăra” | kupio „cumpărat” | kupila | kupilo | kupili | kupile | kupila |
tresti „a scutura” | tresao „scuturat” | tresla | treslo | tresli | tresle | tresla |
Participiul activ se folosește aproape numai în formele verbale compuse:
Mai rar, participiul activ poate avea valoare preponderent adjectivală, fiind atribut: iščezli gradovi „orașe(le) dispărute”[15].
Participiu pasiv au numai verbele tranzitive. Se formează de regulă la unele verbe din rădăcina infinitivului, la altele din cea a indicativului prezent, și cu sufixele -n, -en, -jen, -ven sau -t. Forma de participiu pasiv se acordă în gen, număr și caz, declinându-se ca adjectivele, având la nominativ masculin singular desinența zero. Exemple[17]:
Formă de bază | Participiu pasiv | |||||
---|---|---|---|---|---|---|
Masc. sg. | Fem. sg. | Neutru sg. | Masc. pl. | Fem pl. | Neutru pl. | |
bacati „a arunca” | bacan „aruncat” | bacana | bacano | bacani | bacane | bacana |
dovedem „(eu) aduc” | doveden „adus” | dovedena | dovedeno | dovedeni | dovedene | dovedena |
piti „a bea” | pijen „băut” | pijena | pijeno | pijeni | pijene | pijena |
kriti „a ascunde” | kriven „ascuns” | krivena | kriveno | kriveni | krivene | krivena |
prokleti „a blestema” | proklet „blestemat” | prokleta | prokleto | prokleti | proklete | prokleta |
Participiul pasiv se folosește cu valoare preponderent verbală în construirea diatezei pasive: Škola je otvorena 1932. godine „Școala a fost deschisă în anul 1932”[18]. Oricare participiu pasiv poate fi folosit cu valoare preponderent adjectivală ca atribut: kuvano meso „carne gătită”, udata žena „femeie măritată”[19].
În gramaticile limbii maghiare, participiul este considerat o formă nominală a verbului și are trei forme temporale: prezent, trecut și viitor[20].
Acest timp al participiului se formează cu sufixul -ó/-ő[21] adăugat de regulă la rădăcina verbului, identică cu forma de indicativ prezent, persoana a III-a singular: olvas „citește” → olvasó „care citește, cititor”; néz „privește” → néző „care privește, privitor”. Rădăcinile unor verbe se scurtează la participiul prezent: mosolyog „zâmbește” → mosolygó „care zâmbește, zâmbitor”, érdemel „merită” → érdemlő „care merită”.
Această formă poate avea următoarele folosiri:
Au în general participiu trecut verbele tranzitive. Forma sa este în general aceeași cu a indicativului trecut, persoana a III-a singular, și are sens pasiv. Valoarea sa preponderent adjectivală face să fie de cele mai multe ori atribut: a múlt században épített templom „biserica construită în secolul trecut”.
Acest timp se formează de la rădăcina verbului, cu sufixul -andó/-endő, are valoare adjectivală și exprimă o acțiune care este necesar sau obligatoriu să fie efectuată, ceea ce îl face să corespundă deseori cu supinul românesc: alkalmazandó szabályok „reguli de aplicat”, követendő példa „exemplu de urmat”, Használat előtt felrázandó „A se scutura înainte de întrebuințare”.
De regulă se pot pune la participiu viitor verbele tranzitive, dar și unele intranzitive: marad „a rămâne” → maradandó „durabil(ă)”, romlik „a se strica” → romlandó „perisabil(ă)”.