![cover image](https://wikiwandv2-19431.kxcdn.com/_next/image?url=https://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d8/Thorvald_L%25C3%25B8chen.jpg/640px-Thorvald_L%25C3%25B8chen.jpg&w=640&q=50)
Thorvald Løchen
norsk jurist / From Wikipedia, the free encyclopedia
Thorvald Løchen (1861–1943) var en norsk jurist og embetsmann. Han var amtmann i tre fylker: Sogn og Fjordane, Nord-Trøndelag og Hedmark.
Thorvald Løchen | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Født | 29. jan. 1861[1]![]() Vang[1] | ||
Død | 23. des. 1943![]() Oslo | ||
Beskjeftigelse | Jurist ![]() | ||
Embete |
| ||
Ektefelle | Ingeborg Motzfeldt Løchen | ||
Søsken | |||
Nasjonalitet | Norge | ||
Gravlagt | Vår Frelsers gravlund[2] | ||
Han ble cand.jur. i 1883,[3] og arbeidet i Indredepartementet 1884-1900, avbrutt av to år i Statistisk sentralbyrå og en periode som konstituert amtmann i Nordre Bergenhus amt (Sogn og Fjordane) i 1896–98 mens Olaj Johan Olsen var statsråd.[4] Han var ekspedisjonssjef i Landbruksdepartementet 1900-1902, og deretter amtmann i Nordre Trondhjems amt (Nord-Trøndelag) fra 1902 til 1916.[5][6] Hans siste stilling var som amtmann/fylkesmann i Hedmark 1916 til 1926.[7]
Han deltok i noen offentlige kommisjoner, blant annet Jordkommisjonen 1907-08. I Løchens periode i Nord-Trøndelag ble Nordlandsbanens første del, den såkalte Hell–Sunnanbanen fullført, fram til Sunnan i sørvestenden av Snåsavatnet i 1905.[8] Løchen deltok også i utredningen om videre trasévalg, et spørsmål som ble avgjort på ekstraordinært amtsting i 1915, men som ikke ble realisert før i 1926/29.
Thorvald Løchen var sønn av jurist Edvard Martin Løchen, og bror av redaktør Hjalmar Løken og justisminister Einar Løchen.[9] Han giftet seg i 1909 med fotografen Ingeborg Motzfeldt, datter av statsråd Ernst Motzfeldt.
Løchen ble i 1901 utnevnt til ridder av St. Olavs Orden og forfremmet til kommandør av 1. klasse i 1912.[10] Han var også kommandør av 1. klasse av den svenske Nordstjerneordenen. Edvard Munchs tre portretter av av ham fra 1918 eies av Munchmuseet og Nasjonalmuseet;[11][12] det siste ble donert til Nasjonalgalleriet av hans etterkommere.[13]