Arne Løchen
From Wikipedia, the free encyclopedia
Arne Løchen (født 1850 i Vang i Hedmark, død 1930) var en norsk filosof.[2]
Arne Løchen | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Født | 20. nov. 1850[1]![]() Vang | ||
Død | 22. aug. 1930[1]![]() | ||
Beskjeftigelse | Filosof, professor, psykolog ![]() | ||
Søsken | |||
Nasjonalitet | Norge | ||
Medlem av | Det Norske Videnskaps-Akademi | ||
Utmerkelser | Ridder av Dannebrogordenen | ||
Arbeidssted | Universitetet i Oslo | ||
Etter ex.phil. 1870 begynte han å studere filosofi under veiledning av Georg Vilhelm Lyng, og reiste til Paris i 1877 for å høre Hippolyte Taines forelesninger. Samme året fikk han H.K.H. Kronprinsens gullmedalje for en avhandling om «Sprogets væsen og oprindelse». I 1886 tok han doktorgrad i filosofi med skriftet «Om J. Suart Mills logik. En kritisk studie» (1885). I 1900 ble han professor i filosofi etter Marcus Jacob Monrads bortgang i 1897, og satt i embetet til 1921. Han var også medbestyrer ved Psykologisk institutt 1912-21.
Han var tvillingbror til Einar Løchen, statsråd og justitiarius i Høyesterett. Hans eldre bror, Olaf, var borgermester i Trondheim. Løken-slekten stammer fra gården Løken i Fet, Akershus.