amerikansk filmskaper From Wikipedia, the free encyclopedia
John Samuel Waters, Jr. (født 22. april 1946 i Baltimore, Maryland) er en amerikansk filmskaper, som slo gjennom på 70-tallet med kontroversielle undergrunnsfilmer.
John Waters | |||
---|---|---|---|
![]() | |||
Født | John Samuel Waters Jr. 22. apr. 1946[1][2][3][4] ![]() Baltimore[5][6][2] | ||
Beskjeftigelse | Fjernsynsskuespiller, filmskuespiller, filmregissør, manusforfatter, filmprodusent, skuespiller, filmklipper, journalist, stemmeskuespiller, kunstsamler, tegner, filmfotograf, fotograf, billedhugger, installasjonskunstner, filmskaper, regissør, forfatter ![]() | ||
Utdannet ved | Calvert School Calvert Hall College High School Boys' Latin School of Maryland New York University | ||
Far | John Samuel Waters[7] | ||
Mor | Patricia Ann Whitaker[7] | ||
Parti | Det demokratiske parti | ||
Nasjonalitet | USA[8] | ||
Utmerkelser | Offiser av Ordre des Arts et des Lettres (2018)[9] GLAAD Stephen F. Kolzak Award (2004) | ||
De mest kjente filmene han har regissert er Pink Flamingos (1972), Polyester (1981), Hairspray (1988) og Cry-Baby (1990).
Waters vokste opp i Baltimore og en av hans barndomsvenner er Glenn Milstead, som senere skulle spille i flere av Waters' filmer under artistnavnet Divine. Milstead vokste opp like ved Waters.
På sekstenårsdagen sin fikk Waters et videokamera i presang fra mormoren. Fire år senere laget han sin førte film: kortfilmen Hag in a Black Leather Jacket. Ifølge ham selv ble den vist bare én gang. Det skjedde på en bohemcafé.
Han begynte å studere film på New York University, men det var ikke riktig det han hadde forestilt seg på forhånd. Han uttalte:
«NYU... I was there for about five minutes. I don't know what I was thinking about. I went to one class and they kept talking about Potemkin and that isn't what I wanted to talk about. I had just gone to to see Olga's House of Shame. That was what I was more into..»
I 1966 lagde Waters sin andre film: Roman Candle, som var den første med Divine på rollelisten. Januar samme år ble Waters og noen venner utvist fordi de røykte marijhuana på skoleområdet. Dermed returnerte Waters til Baltimore, hvor han startet arbeidet på den første langfilmen sin, Eat Your Makeup, som ble ferdig i 1968.
For å lage de første filmene sine, grunnla Waters sammen med andre unge filmfolk produksjonsselskapet Dreamlanders. Filmene til dette selskapet var noen av de første som ble plukket ut til distribusjon av New Line Cinema.
Waters lagde to langfilmer, Mondo Trasho (1969) og Multiple Maniacs (1970), før han lagde kortfilmen The Diane Linkletter Story (1970).
Da Waters regisserte Pink Flamingos i 1972, oppnådde han og filmen kultstatus. Filmen sprengte grenser for hva som var lovlig å vise av tabuer på kino i USA. Han kalte den og de to neste filmene hans, Female Trouble (1974) og Desperate Living (1977), for The Trash Trilogy.
På 80-tallet ble filmene hans mindre kontroversielle og la seg tettere opp mot hovedstrømmen. Polyester (1981 og Hairspray (1988) beviser dette. Sistnevnte var den siste filmen som Divine spilte i før han døde av åndedrettsfeil som følge av pustestopp i søvne.
Etter å ha regissert Cry-Baby (1990) med Johnny Depp, Massemor (1994) med Kathleen Turner, Pecker (1998) med Edward Furlong og Cecil B. DeMented (2000) med Melanie Griffith, fant Waters fram den gamle kontroversielle stilen igjen med filmen A Dirty Shame (2003) med Tracey Ullman og Jackass-stjernen Johnny Knoxville.
Waters har publisert flere samlinger med ting han har skrevet, inkludert:
Fotosamlinger:
“Hobbien min er ekstrem katolsk atferd – FØR reformasjonen.”
”Noen kaller meg regissør, produsent og filmskaper. Jeg liker å kalle meg pubertetskonge.”
“For meg handler underholdning om dårlig smak. Hvis noen kaster opp mens de ser på en av filmene mine, er det som stående applaus. Men man må huske at det er noe som heter god dårlig smak og dårlig dårlig smak.”
”Jeg er stolt over at ingenting av verkene mine har noen sosialt forsonet verdi."
”Jeg ville likt å lage en film for veldig nevrotiske barn. Men kanskje har jeg allerede gjort det. Jeg har vist fram filmene mine på barnebursdagsselskaper, og de har elsket dem – akkurat som om det var et Punch and Judy-show.”
”Jeg elsker Judy Garland, men hvis en reporter kommer hjem til meg, skal jeg ikke spille musikken hennes. En homse som elsker Judy ville vært som at en svart mann ser på trubaduropptredener."
”Hvem i all verden vil myrde Danny Thomas (en skuespiller)? Det ville ikke blitt førstesideoppslag engang.”
”Jeg vil aldri være i stand til å lage en oppfølger til Pink Flamingos (1972), fordi den ville ha sluttet med at Divine spiser hundebæsj der òg.”
”Min favorittfilmidé er å lage en film hvor absolutt alt er juks; trærne, gresset, til og med sola.”
”Jeg kommer aldri til å lage en hardpornofilm, fordi det ser ut som kirurgi.”
”Som barn ville jeg alltid sitte i (filmregissøren) Williwam Castles fang, – ikke i julenissens.”
”Jeg er 100% homo, men bare 20% homo i homsemiljøet. Noen ganger føler jeg meg mer komfortabel i punk rock-klubber enn homoklubber. Det er like mange regler jeg flykter fra i homoverdenen som i heteroverdenen.”
”Noen ganger skulle jeg ønske at jeg var kvinne … slik at jeg kunne tatt en abort.”
”En filmstjerne er en som enten vil få deg full eller som vil ha sex med deg.”
Seamless Wikipedia browsing. On steroids.
Every time you click a link to Wikipedia, Wiktionary or Wikiquote in your browser's search results, it will show the modern Wikiwand interface.
Wikiwand extension is a five stars, simple, with minimum permission required to keep your browsing private, safe and transparent.